Справа № 640/19499/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

28 травня 2020 року справа №640/19499/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доГоловного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві)
про1) визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 29 серпня 2018 року №161382-17; 2) визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 01 серпня 2019 року №292407-17; 3) зобов`язання ГУ ДФС у м. Києві скасувати податкову заставу та виключити запис про обтяження рухомого майна з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №26722049 від 18 червня 2019 року 08:48:01 год.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправними оскаржувані податкові вимоги, як такі, що прийняті з порушенням порядку, встановленого Податковим кодексом України та винесені після спливу 1095-денного строку; ОСОБА_1 завжди подає декларації про свої доходи за звітний період та вчасно сплачує задекларовані до сплати суми податкових зобов`язань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/19499/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки податкова вимога від 29 серпня 2018 року №161382-17 відкликана 29 липня 2019 року відповідно до пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України, а податковий борг по податку на доходи фізичних осіб (код платежу 11010500) у сумі 69 280,16 грн. виник у зв`язку з несплатою самостійно задекларованих зобов`язань по податковій декларації про майновий стан і доходи від 25 квітня 2019 року №55178.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 29 серпня 2018 року ГУ ДФС у м. Києві сформовано податкову вимогу №161382-17, на корінці якої зазначено, що станом на 28 серпня 2018 року загальна сума податкового боргу становить 71 443,15 грн. суми основного боргу за кодом класифікації доходів бюджету 11010500, а також сформовано податкову вимогу від 01 серпня 2019 року №292407-17, відповідно до якої станом на 31 липня 2019 року сума податкового боргу платника податків з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (код класифікації доходів бюджету 11010500) становить 69 286,87 грн., у зв`язку із чим на будь-яке майно позивача з 31 липня 2019 року поширюється податкова застава на суму податкового боргу.

Крім того, рішенням від 01 серпня 2017 року №292407-17 про опис майна у податкову заставу відповідно до статті 89 Податкового кодексу України здійснено опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків ОСОБА_1 , а у разі, якщо на момент складання акта опису майна майно відсутнє або його балансова вартість менша суми податкового боргу - також того майна, права власності на яке він набуде у майбутньому.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва керується наступними мотивами.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 46.1 статті 46 Податкового кодексу України визначено, що податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України визначає, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Згідно з пунктом 179.7 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Пункт 59.3 статті 59 Податкового кодексу України встановлює, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до пунктів 1- 3 розділу ІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 30 червня 2017 року №610 (далі по тексту - Порядок №610) податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Протягом періоду оскарження суми грошових зобов`язань, визначених контролюючим органом відповідно до Кодексу, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

Таким чином, необхідною підставою для надсилання податкової вимоги є наявність у платника податків податкового боргу.

Відповідно до пункту 60.1 статті 60 Податкового кодекс України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаним, якщо:

60.1.1. сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;

60.1.2. контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу;

60.1.3. контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі;

60.1.4. рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі;

60.1.5. рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

60.2. У випадках, визначених підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 цієї статті, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення суми податкового боргу в повному обсязі.

60.3. У випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги.

60.4. У випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу.

Зі змісту статті 60 Податкового кодексу України вбачається, що податкова вимога вважається відкликаною в день, протягом якого відбулось погашення суми податкового боргу в повному обсязі без прийняття контролюючим органом рішення про скасування такої вимоги.

Аналогічні підстави відкликання податкової вимоги визначені в пункті 1 розділу II Порядку №610.

Відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує сплату ОСОБА_1 коштів згідно платіжного доручення від 26 липня 2019 року №338885664 у сумі 120 625,20 грн., які відповідно до підпункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України спрямовані в рахунок погашення податкового боргу. У зв`язку чим вказує, що податкова вимога від 29 серпня 2018 року №161382-17 на суму податкового боргу 71 443,15 грн. відкликана 29 липня 2019 року відповідно до пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України.

Таким чином, при самостійній сплаті платником податків податкового боргу, податкова вимога вважається відкликаною в силу вимог підпункту 60.1.1 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України без прийняття контролюючим органом рішення про відкликання.

При цьому за визначенням підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

У зв`язку з зазначеним, та враховуючи, що податкова вимога від 29 серпня 2018 року №161382-17 вважається відкликаною, її неможна вважати такою, що порушує права та законні інтереси позивача та, відповідно, такою, що породжує права та обов`язки для відповідача, тому вона не може бути предметом спору.

В адміністративному судочинстві підлягають задоволенню лише ті вимоги, які відновлюють порушені права та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права у позивача, яке підлягає відновленню, оскільки таке право відновлене у законодавчому порядку, що визначений в підпункті 60.1 статті 60 Податкового кодексу України, у зв`язку позов у цій частині є безпідставний.

Відповідно до податкової вимоги від 01 серпня 2019 року №292407-17 у ОСОБА_1 станом на 31 липня 2019 року обліковується податковий борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування в сумі 69 286,87 грн.

Відповідач у відзиві зазначає про те, що відповідно до даних інтегрованих карток інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу у платника податків ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) обліковується податковий борг по податку на доходи фізичних осіб (код платежу 11010500) у сумі 69 280,16 грн., який виник у зв`язку з несплатою самостійно задекларованих зобов`язань по податковій декларації про майновий стан і доходи від 25 квітня 2019 року №55178 з терміном сплати до 31 липня 2019 року.

Суд встановив, що у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік з датою її подання 22 квітня 2019 року, ОСОБА_1 визначено податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті самостійно в сумі 120 625,20 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 26 липня 2019 року №338885664 ОСОБА_1 сплачено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за 2018 рік в сумі 120 625,20 грн.

Факт сплати позивачем самостійно визначеного податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2018 рік в сумі 120 625,20 грн. не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача адвоката Драпака Дмитра Анатолійовича від 30 серпня 2019 року щодо структури податкового боргу ОСОБА_1 , визначеного у податковій вимозі від 01 серпня 2019 року №292407-17, відповідач у листі від 05 вересня 2019 року №31/АДВ/26-15-10-03-15 повідомив, що станом на 04 вересня 2019 року у ОСОБА_1 обліковується податковий борг за узгодженими грошовими зобов`язаннями з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування (код платежу 11010500) в сумі 69 286,87 грн., який виник у зв`язку з несплатою самостійно задекларованих зобов`язань по податковій декларації про майновий стан і доходи (для громадян та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність від 28 квітня 2015 року № в сумі 37 796,38 грн. та пені 31 490,49 грн. за період з 2014-2019 роки).

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року у справі №640/4986/19 між тими ж сторонами щодо визнання протиправним та скасування повідомлення рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 14 лютого 2019 року №, яким встановлено порушення пункту 179.7 статті 179 Податкового кодексу України та застосовано штраф у розмірі 20% грошового зобов`язання - 28 953,94 грн., суд встановив наступні обставини:

"За посиланням позивача, що не спростовано відповідачем, всі самостійно визначені грошові зобов`язання за період 2014-2017 роки ОСОБА_1 сплачено у строки, визначені в пункті 179.7 статті 179 Податкового кодексу України.

Разом із тим, за наслідками допущеної помилки у реквізитах платіжного доручення від 15.07.2015 №241944515, за позивачем обліковувалась заборгованість із сплати відповідного грошового зобов`язання, а всі наступні платежі зараховувались контролюючим органом в рахунок погашення заборгованості попереднього періоду.

Згідно доводів позивача, що не спростовано відповідачем, аж до отримання акту перевірки від 21.01.2019 № 11/26-15-13-04-28, ОСОБА_1 не було відомо про облік заборгованості у зв`язку із незарахуванням сплаченого податкового зобов`язання за 2014 рік через допущеної помилки у реквізитах платіжного доручення від 15.07.2015 №241944515.

Разом із тим, враховуючи, що в силу приписів статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, тобто до 31 травня 2018 року, здійснення цієї перевірки в січні 2019 року, відповідачем пропущено строки застосування до позивача штрафних санкцій.

Станом на 21.01.2019, камеральна перевірка проведена за межами трьох років, тобто поза межами строків позовної давності визначених у пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

В силу статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виникає податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно пункту 59.4 статті 59 Податкового кодексу України, податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 59 Податкового кодексу України права позивача були порушенні, саме відсутністю підтвердження повідомлення позивача про факт виникнення у нього податкового боргу.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Державної фіскальної служби України у місті Києві неправомірно прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.02.2019 №.".

Отже, вказаним рішенням встановлено, що відповідач не довів, що самостійно визначені грошові зобов`язання за період 2014-2017 роки ОСОБА_1 не сплачено у строки, визначені пунктом 179.7 статті 179 Податкового кодексу України; крім того, відповідач порушив строки застосування до позивача штрафних санкцій.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, що встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідач, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надав суду належних та допустимих доказів щодо наявності податкового боргу у ОСОБА_1 , підстав його виникнення та розміру станом на 31 липня 2019 року, визначеного у податковій вимозі від 01 серпня 2019 року №292407-17, у зв`язку з вказана вимога підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про скасування податкової застави та виключення запису про обтяження рухомого майна з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18 червня 2019 року за №26722049 о 08:48:01 годин, то у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Так, згідно з підпунктом 89.1.2 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Відповідно до пункту 89.2 статті 89 Податкового кодексу України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

За правилами пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг

Згідно з підпунктом 93.1.4 пункту 93.1 статті 93 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи) майно платника податків звільняється з податкової застави з дня отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

Пунктом 93.2 статті 93 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1 - 93.1.5 пункту 93.1 цієї статті.

Згідно з пунктом 1 розділу VI Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.06.2017 №586 (далі по тексту - Порядок №586), у випадках, визначених пунктом 93.1 статті 93 глави 9 розділу II Кодексу, майно платника податків звільняється з-під податкової застави, про що такому платнику надсилається повідомлення (додаток 7).

У пункті 2 розділу VI цього Порядку №586 звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 93.2 статті 93 глави 9 розділу II Кодексу.

Таким чином, скасування податкової застави і звільнення майна з-під податкової застави здійснюється на підставі рішення суду про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання, а відтак, заявлені позивачем позовні вимоги є передчасними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність податкової вимоги від 01 серпня 2019 року №292407-17 з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача належить присудити сплачений ним судовий пропорційно до задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи міститься орієнтовний розрахунок сум судових витрат від 07 жовтня 2019 року, в складі яких визначено витрати, пов`язані з розглядом справи: на професійну правничу допомогу адвоката (з розрахунку 1 000,00 грн. за 1 годину роботи адвоката в позаурочний час) в розмірі 13 000,00 грн.

Однак, суд звертає увагу на відсутність доказів, які б підтверджували факт сплати ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу на користь адвоката Драпака Дмитра Анатолійовича у розмірі 13 000,00 грн.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн., у зв`язку з чим суд відмовляє у їх стягненні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві від 01 серпня 2019 року №292407-17.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Головне управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код 39439980).

Суддя В.А. Кузьменко