Справа № 420/6673/19
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6673/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним ОСОБА_1 ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (пл.Думська,1, м.Одеса, 65026) про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради №4725-VII від 12.06.2019 року Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 а для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зобов`язати Одеську міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Одеської міської ради за результатом якої позивач просить суд: визнати рішення Одеської міської ради № 4725-VІІ від 12.06.2019 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 а для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) незаконним та скасувати його; зобов`язати Одеську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Одеської міської ради №4725-VII від 12.06.2019 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», було відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до додатку № 2 до рішення Одеської міської ради №4725-VII від 12.06.2019року, підставою для відмови стало: «невідповідність ст.118 Земельного Кодексу України. Не відповідає зонінгу. Проектна зона багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-5п, де не передбачено індивідуальне житлове будівництво. Лист УАМ від 23.04.2019 року № 01- 11/1099-132оп.»

Позивач вважаючи, що зазначене рішення прийняте з порушенням законодавства є незаконним та підлягає скасуванню в частині відмови ОСОБА_3 з підстав викладених у позові.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за вх. №47626/19 від 16.12.19 за результатом якого заперечує проти вказаних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню, виходячи наступного.

Після перевірки відповідності розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , Управлінням направлено на адресу Департаменту лист від 23.04.2019 року № 01-11/1099-132оп, у якому зазначено, зокрема, що вказана земельна ділянка не відповідає зонінгу; проектна зона багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-5п, де не передбачено індивідуальне житлове будівництво.

Додатково відповідач звертає увагу суду на те, що рішенням Одеської міської ради від 12.06.2019 року №4686-VII «Про зміну найменування управління архітектури та містобудування Одеської міської ради» було змінено назву управління архітектури та містобудування Одеської міської ради на департамент архітектури містобудування Одеської міської ради та затверджено Положення про департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради без зміни повноважень останнього, що застосовувалися у спірних правовідносинах.

Крім того, з метою отримання більш детальної інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вищевказаною адресою, юридичний департамент Одеської міської ради, яким здійснюється представництво інтересів міської ради у судах, було направлено відповідний запит від 29.12.2019 року № 2391 до департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради.

У відповідь на вищевказаний запит департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист від 05.12.2019 року № 01-11/5266) повідомив про те, що відповідно до генерального плану м. Одеса, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року № 6489-VI, земельна ділянка. яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . позначена як територія багатоквартирної житлової забудови (за рахунок реконструкції територій).

Відповідно до плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 року № 1316-VII, вказана територія визначена як зона змішаної житлової забудови та громадської забудови Ж-5 ОК-5п. Ж-5р): призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю више ніж п`ять поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення. комунальних об`єктів, окремих об`єктівзагальноміського та районного значення.

Зазначена земельна ділянка входить домеждетального плану території в межах вул. Михайла Грушевського, вул. АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 та залізничної колії у м.Одесі, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.2018 року №556, відповідно до якого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , передбачено розміщення на згаданій ділянці місця для зберігання автотранспорту.

З урахуванням наведеного вище, Управлінням було підготовлено обґрунтований висновок про неможливість надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, а Департаментом підготовлено відповідний проект рішення Одеської міської ради, за результатами розгляду якого на пленарному засіданні сесії Одеської міської ради від 12.06.2019 року прийнято рішення про відмову у наданні дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, зауважують, що посилання позивача на те, що відповідно до супутніх видів використання території у межах зони Ж-5п встановлена можливість використання останньої для обслуговування індивідуальних житлових будинків, які існували у межах вказаної території на момент розроблення Зонінгу, є абсолютно необгрунтованими та такими, що суперечать наявним у справи документам, оскільки за договорами дарування від 21.07.2015 року та від 23.07.2015 року позивачу було подаровано частки нежитлової будівлі та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , що не відповідає вищевказаним обставинам.

Враховуючи вищевикладене, зокрема, наявність законодавчо закріплених підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у разі невідповідності бажаної заявником земельної ділянки вимогам містобудівної документації, позовна вимога ОСОБА_3 про визнання незаконним таскасування рішенняОдеської міськоїрадиє безпідставною танеобгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також відповідач зазначає, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади або орган місцевого самоврядування та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Як вбачається з матеріалів справи та доданих до цього відзиву на позовну заяву документів, позовна вимога про зобов`язання Одеську міську раду прийняти рішення про про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безпосередньо суперечить нормам чинного законодавства, які прямо встановлюють заборону надавати земельну ділянку у разі невідповідності її місця розташування вимогам містобудівної документації.

Таким чином, вбачається, що заявляючи позовну вимогу про зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач має намір отримати в судовому порядку дозвіл на розробку проектуземлеустрою щодовідведення земельної ділянки поза передбаченізаконодавством обмеження, що є протиправним.

Представником позвача було надано відповідь на відзив за вх..№49038/19 від 23.12.2019 року.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача до судового засідання зявився, заперечував проти задоволення позовни вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду 18.11.2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02 грудня 2019 року.

Ухвалою від 17.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 17 лютого 2020 року.

Ухвалою від 17.02.2020 року зупинено провадження по адміністративній справі.

Протокольною Ухвалою від 20.05.2020 року судом поновлено провадження у справі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 390 від 24.12.2007 року, Територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради продала Приватному підприємству «АЛЕКС» індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилої будівлі та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Одеса, вул АДРЕСА_4 Бугаївська АДРЕСА_2 , та в цілому складається з нежилої виробничої будівлі літ. «А», загальною площею 152, 0 кв.м., № 1,2- огорожа, мостіння -1, на земельній ділянці площею 620 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні, документи на яку не оформлені.

Пунктом 5.4.8. зазначеного договору купівлі-продажу, передбачено, що при зміні власника об`єкта купівлі-продажу або передачі в оренду «Покупець» повинен покласти виконання зобов`язань (п.5.4. цього Договору), на нового власника або орендаря.

Відповідно до договору дарування від 01.07.2015 року, укладеного між ПП «АЛЕКС» та ОСОБА_3 , останній прийняв у власність Ѕ частку нежилої будівлі та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі договору дарування від 03.07.2015 року Приватне підприємство «АЛЕКС» передав безоплатно у власність ОСОБА_3 Ѕ частку нежилої будівлі та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та в цілому складається з нежилої виробничої будівлі літ. «А», загальною площею 152,0 кв.м., № 1,2- огорожа, мостіння І.

Власником прийнято рішення про зміну цільового призначення із нежилого в житлове приміщення.

З метою реалізації договірних зобов`язань передбачених п.5.4.8. Договору купівлі - продажу № 390 від 24.12.2007 року та договору дарування від 03.07.2015 року та 01.07.2015 року, ОСОБА_3 звернувся до ОМР на виконання вимог діючого законодавства, для отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, тобто позивач вчинив дії передбачені Договором купівлі - продажу, які перейшли до нього відповідно до договорів дарування, в очікуванні на те, що відповідач буде виконувати свою частину умов договору в межах наданих йому владних повноважень.

Рішенням Одеської міської ради № 4725-УІІ від 12.06.2019 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», було відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до додатку № 2 до рішення Одеської міської ради № 4725-VІІ від 12.06.2019 року, підставою для відмови стало: «невідповідність ст. 118 Земельного Кодексу України. Не відповідає зонінгу. Проектна зона багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-5п, де не передбачено індивідуальне житлове будівництво. Лист УАМ від 23.04.2019 року № 01- 11/1099-132ОП.»

Вважаючи вказане рішення незаконним та таким що підлягає скасуванню позивач звернувся з даним адміністративним позовом.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені факти та обставини, суд дійшов наступного висновку.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 5 ЗК України визначено, що земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Відповідно до статті 12 ЗК України повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, до яких відносяться, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно із ст.38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК України).

Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції з 05.11.2009 р.) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, наякій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України).

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу) (ч.3 ст.120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4 ст.120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (ч.5 ст.120 ЗК України).

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (ч.6 ст.120 ЗК України).

Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, згідно ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 7 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 152 ЗК України встановлено способи захисту прав на земельні ділянки. Зокрема, згідно ч.ч.1, 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК України).

У ст.1 Закону України від 22.05.2003р. № 858-IV "Про землеустрій" (далі - Закон № 858-ІV) наведено основні терміни та їх визначення: документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо; землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Приписами ст.4 Закону №858-ІV встановлено, що суб`єктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій; землевласники та землекористувачі, а відповідно до ч.5 цього Закону об`єктами землеустрою є: територія України; території адміністративно-територіальних одиниць або їх частин; території землеволодінь та землекористувань чи окремі земельні ділянки.

Згідно ст.6 Закону № 858-ІV землеустрій базується на таких принципах, зокрема: а) дотримання законності; б) забезпечення науково обґрунтованого розподілу земельних ресурсів між галузями економіки з метою раціонального розміщення продуктивних сил, комплексного економічного і соціального розвитку регіонів, формування сприятливого навколишнього природного середовища; в) організації використання та охорони земель із врахуванням конкретних зональних умов, узгодженості екологічних, економічних і соціальних інтересів суспільства, які забезпечують високу економічну і соціальну ефективність виробництва, екологічну збалансованість і стабільність довкілля та агроландшафтів; г) створення умов для реалізації органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами їхніх конституційних прав на землю; ґ) забезпечення пріоритету сільськогосподарського землеволодіння і землекористування; д) забезпечення пріоритету вимог екологічної безпеки, охорони земельних ресурсів і відтворення родючості ґрунтів, продуктивності земель сільськогосподарського призначення, встановлення режиму природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Правову основу землеустрою становлять Конституція України, Земельний кодекс України, закони України "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність", "Про планування і забудову територій", цей Закон, закони України та інші нормативно-правові акти (ст.7 Закону № 858-ІV).

Відповідно до ст.8 Закону № 858-ІV регулювання у сфері землеустрою здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у межах повноважень, встановлених законом.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать: а) організація і здійснення землеустрою; б) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; в) координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності; г) інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм; ґ) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону (ст.19 Закону № 858-ІV).

Згідно ст.20 Закону № 858-ІV землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі, серед іншого: б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України;в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; ґ) організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою. Заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов`язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами, у тому числі орендарями. Власники землі, землекористувачі, у тому числі орендарі, при здійсненні землеустрою зобов`язані забезпечити доступ розробникам документації із землеустрою до своїх земельних ділянок, що підлягають землеустрою.

Землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень. Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії (ст.22 Закону № 858-ІV).

Згідно ст.50 Закону № 858-ІV проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.59 Закону № 858-ІV врахування громадських інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає в прогнозуванні та забезпеченні комплексного розвитку соціальної та інженерної інфраструктури території. Врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або користування, утому числі на умовах оренди, земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

Приписами ст.1 Закону України від 17.02.2011 р. № 3038-VІ "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон № 3038-VІ) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; лінії регулювання забудови - визначені в містобудівній документації межі розташування будинків і споруд відносно червоних ліній, меж окремих земельних ділянок, природних меж та інших територій; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно ст.8 Закону № 3038-VІ планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до ст.16 Закону № 3038-VІ планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (ч.ч.1, 2 ст.17 Закону № 3038-VІ).

Частиною 1 статті 18 Закону № 3038-VІ визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає секологічній оцінці.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону № 3038-VІ план зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Згідно ч.3 ст.18 Закону № 3038-VІ зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону № 3038-VІ у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених цією частиною, за відсутності плану зонування або детального плану території не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земель для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

Аналіз вищевказаних правових норм свідчить про те, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянкам. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Суд виходить з того, що правомочність володіти, користуватись і розпоряджатись нерухомим майном (будинками, будівлями і спорудами), що у своїй сукупності становить зміст права власності, нерозривно пов`язана із відповідною правомочністю щодо земельної ділянки, на якій вони розташовані.

Належність особі на праві власності нерухомого майна зобов`язує її набути будь-якого передбаченого законодавством речового права на земельну ділянку, на якій воно розташоване. Більше того, законодавство передбачає випадки, коли таке право виникає з факту набуття чи переходу права власності на нерухоме майно.

Тому з урахуванням положень ст.19 Конституції України у випадку, коли суб`єкт, уповноважений на розпорядження земельною ділянкою, є органом державної влади чи місцевого самоврядування, він не вправі перешкоджати без передбачених законом підстав у реалізації права особи на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй на законних підставах нерухоме майно, тобто приведення реального статусу земельної ділянки до правового.

Речове право на це нерухоме майно позивача зареєстроване відповідно до чинного законодавства,та ніким не оспорені.

Тому, згідно приписів ст.120 ЗК України, до позивачів мало перейти право користування тією частиною земельної ділянки, наякій розміщене нерухоме майно, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Проте, чинним ЗК України не передбачено такого речового права фізичних осіб на землю, як право постійного користування земельною ділянкою, тому такі особи можуть за власним бажанням переоформити своє право на землю, що може здійснюватись шляхом викупу відповідно до положень ст.128 ЗК України або шляхом безоплатної приватизації згідно із ст.118 ЗК України у випадках, коли особа має таке право, чи передачі земельної ділянки в оренду відповідно до ст.124 цього ж Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач виявив бажання отримати земельну ділянку у власність у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України, звернувшись до відповідача з відповідними заявами.

Проте, відповідачем було відмовлено уреалізації його права на отримання у власність земельної ділянки.

Підставою для такої відмови, виходячи з матеріалів справи, було наступне, «невідповідність ст. 118 Земельного Кодексу України. Не відповідає зонінгу. Проектна зона багатоквартирної житлової та громадської забудови Ж-5п, де не передбачено індивідуальне житлове будівництво. Лист УАМ від 23.04.2019 року № 01- 11/1099-132оп.»

Однак, суд не погоджується із такими висновками відповідача, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування; е) земельні ділянки, штучно створені в межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів, або на земельних ділянках дна водних об`єктів; є) землі під об`єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у комунальній власності.

Отже, ЗК України установлений вичерпний перелік випадків, коли забороняється передача земельних ділянок у приватну власність.

Земельні ділянки стосовно яких позивач просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, не відноситься до жодної з категорій земель, які визначені вищевказаною нормою.

Суд вважає, що позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, які не передбачені законодавством.

Також, суд оцінюючи оскаржені рішення на предмет їх правомірності у контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суд виходить з того, що таке втручання не було законним, оскільки як вже було встановлено, не ґрунтувалось на підставах, визначених чинним національним законодавством.

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey № 48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

Застосовуючи відповідний принцип у даному конкретному випадку, суд зазначає, що позивачі з дозволу, на законних договірних підставах з органом місцевого самоврядування використовують земельні ділянки, які, наразі, бажають приватизувати. Зазначені земельні ділянки були надані в оренду позивачам у 2006 році. Предмет договору та цільове призначення землі було визначено для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Жодних зауважень, зокрема, щодо розташування земельної ділянки у межах санітарної зони на момент передачі її в оренду не було. Станом на дату прийняття плану зонування території міста Херсон, нерухоме майно, належне позивачу вже існувало. Тому неврахування зазначеного факту Херсонською міською радою є порушенням принципу доброго врядування, зокрема в частині послідовного та належного способу дій державного органу.

Отже, судом встановлено відсутність підстав для прийняття рішенняОдеської міської ради № 4725-VII від 12.06.2019 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а тому воно суперечить приписам ст.19 Конституції України, є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки порушує гарантоване Конституцією і законами України право позивача на отримання земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно.

З приводу твердження відповідача про неможливість судового втручання у його дискреційні повноваження суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, надати дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду Касаційного адміністративного суду від 28.02.2018 року в справі №816/591/15-а.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 245 КАС України, відповідно до пункту 4 частини 2 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може визнання бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У даній справі, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

З огляду на те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення порушив вимоги Земельного кодексу України, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Розподіл судових витрат здійснюється за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати рішення Одеської міської ради № 4725-VІІ від 12.06.2019 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 а для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) протиправним та скасувати його.

3. Зобов`язати Одеську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 а для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 .

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 29.05.2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С.Єфіменко

.