Справа № 813/7927/14
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/7927/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Сакалоша В.М.,

судді Грень Н.М.,

судді Гулика А.Г.,

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,

представники сторін не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу № 1474к від 23.10.2014 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Тернопільської області, в якому, із урахуванням заяви від 26 травня 2020 року просить:

- визнати протиправним та скасувати, з дня оформлення такого, наказ Генерального прокурора України Яреми В.Г. № 1474к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Тернопільської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області та в цій частині допустити негайне виконання судового рішення;

- стягнути з Прокуратури Тернопільської області (46001 м. Тернопіль, вул. Листопадова, 4, ) на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за відповідною посадою за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) про відкликання відомостей щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті першої Закону України "Про очищення влади".

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно із наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1474к його було звільнено із посади відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із припиненням трудового договору з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Позивач вважає такі дії Генерального прокурора України протиправними, а спірний наказ від 23 жовтня 2014 року №1474к незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на його думку, обов`язковою передумовою для застосування покарання у вигляді звільнення з посади та заборони в подальшому обіймати посади в органах державної влади із врахуванням проголошених принципів індивідуальної відповідальності та презумпції невинуватості є встановлення у визначеному чинним законодавством порядку щодо конкретної особи фактів, які переконливо засвідчують, що така особа своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Позивач зазначив, що 15.04.2013 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років він був звільнений із посади заступника прокурора Хмельницької області, на яку був призначений 12.04.2011, а до цього з 20.11.2008 по 11.04.2011 перебував на посаді заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство. В подальшому - 06.03.2014 року позивач призначений на посаду заступника начальника Головного управління нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Генеральної прокуратури України, а з 17.04.2014 року в порядку переведення до прокуратури Тернопільської області призначений на посаду першого заступника прокурора Тернопільської області.

Таким чином, призначення позивача 20.11.2008 року на посаду заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство відбулось за довго до обрання Президентом України ОСОБА_3 та призначення на посаду Генерального прокурора Українки ОСОБА_4 , а впродовж квітня 2013 року - березня 2014 року він не працював в органах прокуратури, а тому відповідно жодним чином своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не міг здійснювати заходи чи сприяти таким, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 чи іншими посадовими особами, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому, під час призначення позивача 06.03.2014 року на посаду заступника начальника Головного управління нагляду у кримінальному провадженні - начальника управління нагляду за додержанням законів органами СБУ, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Генеральної прокуратури України, щодо нього, на підставі письмової згоди, проводилась спеціальна перевірка, передбачена ст. 11 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", за результатами якої будь-яких порушень чи розбіжностей не встановлено. Призначив його 06.03.2014 на згадану посаду, а 17.04.2014 на посаду першого заступника прокурора Тернопільської області в.о. Генерального прокурора України Махніцький О.І., який був призначений після подій, які відбувались на території України з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, тобто фактично за нової демократичної влади.

Також позивач зазначив, що у своїй заяві від 20 жовтня 2014 року, поданій Генеральному прокурору України повідомив про те, що до нього не застосовуються заборони, передбачені статтями 1-3 Закону України "Про очищення влади", тобто наголосив, що не є причетним до будь-яких дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а отже до нього не можуть бути застосовані санкції, запроваджені Законом України "Про очищення влади", зокрема звільнення, однак письмової відповіді на свою заяву не одержав.

22.10.2014 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивача, його було госпіталізовано до міської комунальної лікарні м. Тернопіль на стаціонарне лікування, на якому він перебував до 07.11.2014 року включно.

Під час перебування на стаціонарному лікуванні (тимчасова непрацездатність) він дізнався, що наказом Генерального прокурора України В. Яреми від 23.10.2014 № 1474к його було звільнено з посади першого заступника прокурора Тернопільської області на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вказує, що з аналізу приписів статті 3 Закону України "Про очищення влади" слідує, що визначені у наведеній нормі критерії віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація не відповідають, зокрема, частині другій статті 61 Конституції України згідно з якою юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. На думку позивача, фактично Закон України "Про очищення влади" встановлює презумпцію вини невизначеного кола осіб та запроваджує колективну відповідальність таких осіб не за конкретні дії або бездіяльність, а фактично за діяльність державних установ в цілому, що прямо суперечить вимогам частини другої статті 61 та статті 62 Конституції України.

Також позивач вважає, що ні Конституцією України, ні Законом України "Про прокуратуру" не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України "Про очищення влади", що порушує принцип юридичної визначеності. Крім того, звертає увагу на те, що виходячи зі змісту норм Закону України "Про очищення влади" вбачається розмежування законодавцем кола посадових осіб на яких розповсюджується заборона, передбачена у частині третій статті 1 вказаного Закону в залежності від їх функціональних обов`язків та повноважень, зокрема, під критерії здійснення очищення влади підпадають особи, які обіймали посади керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, проте законодавцем не віднесено до зазначено переліку саме посаду першого заступника прокурора, що також свідчить про порушення відповідачем під час його звільнення принципу юридичної визначеності законодавства.

Таким чином, на думку позивача, неправомірність віднесення відповідачем посади, яку він обіймав до посади "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури", вказує на незаконність його звільнення за пунктом першим статті 3 Закону України "Про очищення влади" та пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України.

Також позивач зазначає, що з метою захисту його прав на повагу до честі і гідності та, враховуючи, що внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" відбулося на підставі протиправного рішення відповідача, наявні достатні та належні підстави для зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

У зв`язку з вищенаведеним, просить адміністративний позов задоволити у повному обсязі.

13 квітня 2020 року позивач через канцелярію суду подав клопотання у якому просить поновити провадження у справі та замінити відповідача - Генеральну прокуратуру України - правонаступником Офісом Генерального прокурора та ухвалити рішення про стягнення із відповідача на його користь коштів за вимушений прогул від часу звільнення - 23.10.2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.

12 травня 2020 року позивач через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та долучення до матеріалів справи довідок, які його представник - адвокат Кунців П.Р. отримав з прокуратури Тернопільської області, зокрема довідку № 18-97-20 від 27.04.2020 про посадові оклади першого заступника прокурора Тернопільської області в період з 2014 року по даний час, а також довідку № 18-96-20 від 27.04.2020 про середню заробітну плату за останні два календарні місяці роботи перед звільненням. На основі вказаних довідок позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 12 травня 2020 року, який складає 1 867 388, 22 грн. з урахування обов`язкових платежів та податків.

Відповідач - Генеральна прокуратура України у поданому в судовому засіданні 23.12.2014 року запереченні вказує, що відповідно до пункту восьмого частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України. Зазначає, що у визначений цим Законом період позивач обіймав посади: з 25.02.2010 року по 11.04.2011 року - заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство, а з 12.04.2011 року по 15.04.2013 року - заступника прокурора Хмельницької області. Відтак, оскільки позивач сукупно більше одного року обіймав посади, що визначені пунктом восьмим частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади", наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1474к його звільнено з посади першого заступника прокурора Тернопільської області у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі пункту 7-2 статті 36 КЗпП України. Відповідач вказує, що звільнення позивача відбулося, зважаючи на те, що норми Закону України "Про очищення влади" є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами у разі встановлення факту перебування на посаді, вичерпний перелік яких встановлений статтею 2 цього Закону. При цьому, жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені частиною першою статті 3 Закону України "Про очищення влади", не встановлено. Відповідач стверджує, що висновок про наявність підстав для звільнення позивача ґрунтується на результатах вивчення його особової справи в частині перебування на посадах, які за правилами пункту восьмого частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади" віднесені до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України".

Щодо доводів позивача про те, що в чинних нормативно-правових актах України відсутнє поняття територіального (регіонального) органу прокуратури відповідач зазначає, що Закон оперує поняттям "керівник, заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі". Визначаючи перелік посад у відповідних органах законодавець розмежовує їх за територіальним принципом та конкретизує належність цих посад до територій обласного рівня (обласного значення). Відповідно до статті 13 Закону України "Про прокуратуру" систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

Таким чином, на думку відповідача, посада заступника прокурора області відповідає визначеному у Законі поняттю "заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України".

Відтак, відповідач вважає, що спірний наказ від 23.10.2014 року №1474-к про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Тернопільської області відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України видано Генеральним прокурором України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законами України "Про прокуратуру" та "Про очищення влади".

Крім того, відповідач зазначає, що у разі ухвалення відповідного судового рішення, вилучення з Реєстру відомостей про особу щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" покладено безпосередньо на Міністерство юстиції України.

Саме тому відповідач вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач - Генеральна прокуратура України 16 серпня 2017 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач - Прокуратура Тернопільської області відзиву на позовну заяву не подав.

Однак, на електронну та поштову адреси суду 30.03.2015 року надійшло пояснення від Прокуратури Тернопільської області, в якому зазначено, що прокуратура Тернопільської області підтримує позицію Генеральної прокуратури України, викладену у скерованому до суду запереченні та просить розгляд даної справи проводити без участі представника прокуратури Тернопільської області.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 20 листопада 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

Протокольною ухвалою судді від 23.12.2014 року задоволено клопотання позивача та витребувано від Генеральної прокуратури України належно завірену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

12.01.2015 року від Генеральної прокуратури України надійшла відповідь про те, що матеріали особової справи ОСОБА_1 знаходяться в прокуратурі Тернопільської області.

Відтак, листом від 14.01.2015 року суд витребував від прокуратури Тернопільської області належно завірену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15.01.2015 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів:

- зобов`язано Генеральну прокуратуру України надати законодавчі, нормативно-правові та внутрішньогалузеві акти (регламенти, накази, розпорядження, вказівки, тощо), якими в період з 20.11.2008 по 12.04.2011 року ОСОБА_1 , відповідно до очолюваної посади заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство, повинен був керуватися у своїй діяльності, а також документи (накази (розпорядження) про розподіл обов`язків) на підставі яких він виконував свої обов`язки, а також надати законодавчі, нормативно-правові та внутрішньогалузеві акти (регламенти, накази, розпорядження, вказівки, тощо), якими в період з 12.04.2011 по 15.04.2013 року ОСОБА_1 , відповідно до очолюваної посади заступника прокурора Хмельницької області повинен був керуватися у своїй діяльності, а також документи (накази (розпорядження) про розподіл обов`язків) на підставі яких він виконував свої обов`язки та документи, які підтверджують факт інформування Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_1 з посади та якими надано відповідні відомості про застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

- зобов`язано прокуратуру Хмельницької області надати внутрішні акти (регламенти, накази, розпорядження, вказівки прокурора Хмельницької області, тощо), якими в період з 20.11.2008 по 12.04.2011 року ОСОБА_1 , відповідно до очолюваної посади заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство, повинен був керуватися у своїй діяльності, а також документи (накази (розпорядження) про розподіл обов`язків) на підставі яких він виконував свої обов`язки, внутрішні акти (регламенти, накази, розпорядження, вказівки прокурора Хмельницької області, тощо), якими в період з 12.04.2011 по 15.04.2013 року ОСОБА_1 , відповідно до очолюваної посади заступника прокурора Хмельницької області повинен був керуватися у своїй діяльності, а також документи (накази (розпорядження) про розподіл обов`язків) на підставі яких він виконував свої обов`язки.

Ухвалою судді від 12 лютого 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до Довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) від 25 лютого 2015 року визначено наступний склад колегії суддів: Сакалош Володимир Миколайович - головуючий суддя, Сидор Наталія Теодозіївна , Потабенко Варвара Анатоліївна .

Ухвалою суду від 17.03.2015 року, яка занесена в протокол судового засідання, до участі у даній справі залучено співвідповідача - Прокуратуру Тернопільської області.

Ухвалою суду від 30.03.2015 року зупинено провадження у даній справі до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України від 20.01.2015 року вих.№ 04-03/6-31 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2017 року визначено наступний склад колегії суддів: Сакалош Володимир Миколайович - головуючий суддя, Гулик Андрій Григорович, Грень Наталія Михайлівна .

В судовому засіданні по розгляду питання щодо поновлення провадження у справі, яке відбулося 13 листопада 2017 року, задоволено клопотання представника позивача про непоновлення провадження у справі, у зв`язку з тим, що обставини, які були підставою для зупинення провадження у справі, не відпали.

З огляду на наведене, протокольною ухвалою суд ухвалив не поновлювати провадження у справі до прийняття рішення Конституційним Судом України щодо конституційності положень ч. 3, 6 ст. 1, ч. 1, 2, 3, 4, 8 ст. 3, п. 2 ч. 5 ст. 5, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, шостої статті 1, частини першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

Ухвалою суду від 12 травня 2020 року клопотання позивача задоволено: поновлено провадження у справі та замінено відповідача у справі - Генеральну прокуратуру України на правонаступника - Офіс Генерального прокурора.

Враховуючи ту обставину, що всі учасники справи заявили відповідні клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд відповідно до вимог частини третьої статті 194 КАС України вирішив здійснювати судовий розгляд справи по суті колегіально у порядку письмового провадження.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Наказом Генерального прокурора України від 20 листопада 2008 року №1013-к позивача призначено заступника прокурора Хмельницької області - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

Наказом Генерального прокурора України від 12 квітня 2011 року №490-к позивача призначено заступником прокурора Хмельницької області.

Наказом Генерального прокурора України від 15 квітня 2013 року № 218-к позивача звільнено з посади заступника прокурора Хмельницької області за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та ст.38 КЗпП України.

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 06 березня 2014 року №272-ц позивача призначено заступником начальника Головного управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні - начальником управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України,Державної митної служби та Державної прикордонної служби України.

Наказом Генерального прокурора України від 17 квітня 2014 року №636-к позивача призначено першим заступником прокурора Тернопільської області.

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1474-к позивача звільнено з посади першого заступника прокурора Тернопільської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Сторони в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час, дату ту місце його проведення.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Нормами статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України передбачено, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Приписами статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 передбачено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державного органу (абзац четвертий пункту другого мотивувальної частини зазначеного Рішення).

У рішенні Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року за № 7-рп/2001 вказано, що, наголошуючи на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, та бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Відповідно до норм статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-XII прокурори можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Згідно з пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: передбачені Законом України "Про очищення влади".

Згідно преамбули Закону України "Про очищення влади" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

За визначенням, яке міститься в частинах першій, другій статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Статтями другою, третьою наведеного Закону передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та їх критерії.

Відповідно до приписів пункту восьмого частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом другим "Прикінцевих та перехідних положень" наведеного Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Суд встановив, що оскаржуваним наказом Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №1474к позивача звільнено з посади першого заступника прокурора Тернопільської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України. Підставою для прийняття вищевказаного наказу зазначено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України "Про очищення влади" згідно якої встановлено, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року ОСОБА_1 сукупно обіймав не менше одного року посади, віднесені до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України": заступник прокурора Хмельницької області - начальник управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство з 25 лютого 2010 року по 11 квітня 2011 року; заступник прокурора Хмельницької області з 12 квітня 2011 року по 15 квітня 2013 року.

У той же час, суд звертає увагу на те, що зі змісту довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України "Про очищення влади", яка була підставою прийняття оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №1474к, не вбачається, що в ній надано хоча б якусь оцінку, чи відносяться посади, які обіймав позивач до посад, визначених у статті 3 Закону України "Про очищення влади". Крім того, не наведено жодної об`єктивної та достатньої інформації щодо особи позивача (його дій/рішень/характеристик) з метою застосування люстраційної процедури. Також судом встановлено, що позивач не працював в органах прокуратури в період масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, оскільки 15.04.2013 був звільнений з посади заступник прокурора Хмельницької області за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років він

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Слід звернути увагу на те, що положеннями Закону України "Про очищення влади" фактично, встановлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України на підставі люстрації, у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статтею 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України "Про очищення влади".

Підстави, порядок, мета та сутність процедури люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто, вина працівника має бути не тільки встановлена, а і доведена належними та достатніми фактами в кожному конкретному випадку.

З урахуванням норм міжнародного права та положень національного законодавства, існують достатні підстави стверджувати, що приписами Закону України "Про очищення влади" створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях наявні сліди дискримінаційного підходу щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України "Про очищення влади" строку.

Заборона перебування на посадах, визначених в частині першій статті 3 Закону України "Про очищення влади" та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (частина друга статті першої Закону "Про очищення влади"), що вказує на неврахування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності та порушує норми частини другої статті 61 Конституції України.

Суд зазначає, що положення пункту другого "Прикінцеві та перехідні положення" та статті 3 Закону України "Про очищення влади" мають бути застосовані саме у нерозривній сукупності із положеннями статті першої Закону України "Про очищення влади", якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Так, при застосуванні до особи положень Закону України "Про очищення влади", мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. У протилежному ж випадку, вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Натомість, без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом "Про очищення влади", запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу.

Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами цих посад у передбачений Законом "Про очищення влади" період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.

Крім того, застосування зазначених обмежень, є серйозною мірою відповідальності та вимагає додаткового мотивування та підтвердження.

Таким чином, фактично, введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

За правилами Загальної декларації з прав людини та ряду інших актів міжнародного права та з наявної сталої практики Європейського суду з прав людини та висновків Європейської комісії "За демократію через право" (Венеційської комісії), вбачається наступне.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, про неможливість піддавати особу безпідставному втручанню у його особисте і сімейне життя, заборону безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року та, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі - Конвенція) вказує у статті шостій, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Матиєк проти Польщі").

У рішенні в справі "Турек (Turek) проти Словаччини" (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00, Суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації - які, на думку Суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження в зв`язку із застосуванням засобів люстрації.

Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів (додатково див. пункт 115 вказаного рішення).

Згідно зі статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід наголосити, що Генеральною прокуратурою України та Офісом Генерального прокурора під час розгляду справи не надано жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення позивачем будь-якими діями чи бездіяльністю заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини, натомість, оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади базується виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, а тому, він не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

При цьому, суд враховує також позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19 жовтня 2019 року у справі "Полях та інші проти України", в якій Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість, заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента України ОСОБА_2 , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Європейський суд з прав людини вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_2 став президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Ключовим у позиції Європейського суду з прав людини у постанові в справі "Полях та інші проти України" є § 156 цієї постанови, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України "Про очищення влади", не була класифікована як "кримінальна" в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент Віктор Янукович.

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Європейський суд з прав людини у § 324 даної постанови визнав порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини вказав, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України "Про очищення влади" до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента України ОСОБА_2 суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що, звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період окремо визначеної посади, та, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач-1 таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб та не з метою, що встановлені Законом, не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, з огляду на що, застосування до позивача положень Закону України "Про очищення влади", не відповідає існуючим у демократичному суспільстві стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

За таких обставин доводи відповідача про законність звільнення позивача на підставі пункту другого "Прикінцеві та перехідні положення" та статті 3 Закону України "Про очищення влади" без врахування мети та принципів люстрації, визначених у статті 2 наведеного Закону, є необґрунтованими та безпідставними, а саме звільнення позивача з посади порушує конституційний принцип верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, внаслідок чого зазначені доводи не можуть бути враховані судом.

Крім того, в контексті вищевказаного, оскільки оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади ґрунтується виключно на підставі довідки про результати вивчення його особової справи та поданні прокурора області, він не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Щодо аргументів позивача про те, що Законом України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 13 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, який діяв на час звільнення позивача, встановлено систему органів прокуратури, яку становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. До органів військових прокуратур належать військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських).

Згідно з статтею 13 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 13 квітня 2012 року) систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

У статті 13 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 14 серпня 2014 року) вказано, що систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур. До військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури, прирівняні до прокуратур міст і районів.

У частині 5 статті 47 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 14 серпня 2014 року) передбачено, що військові звання офіцерів військової прокуратури відповідають класним чинам працівників прокуратури. При звільненні офіцерів військової прокуратури (до полковника включно) з військової служби і призначенні на посади прокурорів і слідчих в територіальні чи спеціалізовані прокуратури їм присвоюються відповідні їхнім військовим званням класні чини, а при прийнятті на військову службу у військову прокуратуру прокурорів і слідчих, які мають класні чини (до старшого радника юстиції включно), їм присвоюються відповідні військові звання згідно із законодавством.

Отже, у законодавстві, чинному на момент звільнення позивача органи прокуратури розмежовувалися на територіальні, спеціалізовані та військові.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року визначено, що систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури.

У системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та чотирьох заступників (частини перша, друга статті 10 Закону України "Про прокуратуру").

Таким чином, регіональний поділ органів прокуратури визначено саме Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що Законом України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-XII не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України № 1682-VII, що, в свою чергу, порушує принцип юридичної визначеності.

Зважаючи на вищенаведене у сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що наказ Генерального прокурора України № 1474к від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Тернопільської області є протиправним та підлягає скасуванню, а тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що в період з 22.10.2014 по 07.11.2014 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, тобто період тимчасової непрацездатності, що підтверджується довідкою серія НОМЕР_2 , а тому з урахуванням положень вищезазначеної статті звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Тернопільської області відбулося з грубим порушенням законодавства.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на вказане, та враховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що позивача необхідно поновити на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області з 24 жовтня 2014 року.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді необхідно допустити до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною другою пункту другого Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Положеннями ст.49 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Позивачем до матеріалів справи долучено отримані його представником - адвокатом Кунцівим П.Р. з прокуратури Тернопільської області довідки від 27.04.2020 №18-97-20 про посадові оклади першого заступника прокурора Тернопільської області та № 18-96-20 про середню заробітну плату за останні два календарні місяці роботи перед звільненням.

Виходячи з вказаних довідок та інших матеріалів справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що оскільки позивач перебував на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області та заробітна плата нараховувалась та виплачувалась йому прокуратурою Тернопільської області, а не Генеральною прокуратурою України, тому середній заробіток підлягає стягненню з прокуратури Тернопільської області, оскільки це забезпечить ефективний захист прав та інтересів позивача.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Суд зазначає, що період з 24 жовтня 2014 року по 26 травня 2020 року є періодом вимушеного прогулу, за який прокуратура Тернопільської області повинна виплатити позивачу середній заробіток, та який у сумі становить 1396 робочих днів, а саме: у 2014 році - 49 робочих днів; у 2015 році - 250 робочих днів; у 2016 році - 251 робочий день; у 2017 році - 248 робочих днів; у 2018 році - 250 робочих днів; у 2019 році - 249 робочих днів; у 2020 році - 99 робочих днів.

Згідно з наявною довідкою прокуратури Тернопільської області від 27 квітня 2020 року №18-96-20 середньоденна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за серпень 2014 року та за вересень 2014 року) становить 787,05 грн.

При цьому суд вказує, що згідно з пунктом 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Згідно довідки прокуратури Тернопільської області від 25 квітня 2020 року №18-97-20 розмір посадового окладу першого заступника прокурора Тернопільської області становить:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року - 2948,00 грн.;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 3685,00 грн.;

- з 06 вересня 2017 року по теперішній час - 8520,00 грн.

Таким чином, посадовий оклад за посадою першого заступника прокурора Тернопільської області збільшувався, а саме: з 01 грудня 2015 року у 1,25 рази (3685,00 грн./2948,00 грн.), з 06 вересня 2017 року у 2,31 рази (8520,00 грн./3685,00 грн.).

Отже, середньоденний заробіток складає:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року - 787,05 грн.;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 983,81 грн. (787,05 грн. ? 1,25);

- з 06 вересня 2017 року по 26 травня 2020 року 1818,09 грн. (787,05 грн. ? 2,31).

Відтак, середній заробіток позивача за період:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року складає 217 225, 80 грн. (787,05 грн. * 276);

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року складає 433 860, 21 грн. (983,81 грн. * 441);

- з 06 вересня 2017 року по 26 травня 2020 року складає 1 234 483, 11 грн. (1818,09 грн. * 679).

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 26 травня 2020 року складає 1 885 569, 12 грн. (217 225, 80 грн. + 433 860,21 грн. + 1 234 483, 11 грн.) з урахуванням обов`язкових платежів та податків.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення в частині виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання у відповідності до пункту другого частини першої статті 371 КАС України.

Відповідно до довідки прокуратури Тернопільської області від 27 квітня 2020 року №18-18-96 середньомісячна заробітна плата позивача складає 16 528, 05 грн.

З огляду на вищевказане, рішення суду в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 16 528, 05 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків необхідно допустити до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті першої Закону України "Про очищення влади" суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про очищення влади" визначено, що органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику.

Підпунктом 53-1 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України передбачено, що Мін`юст забезпечує відповідно до Закону: проведення перевірки, передбаченої зазначеним Законом; формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", надання інформації із зазначеного Реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про очищення влади" відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року № 1704/5 (далі - Положення) передбачено, що Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Положення підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу є: надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій статті 1 Закону України "Про очищення влади", відомостей про звільнення особи з посади у зв`язку із застосуванням такої заборони; надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади", інформації про неподання заяви такої особи у строк, передбачений частиною другою статті 4 Закону України "Про очищення влади" разом з відомостями про звільнення особи з посади; надходження до Реєстратора від Державної судової адміністрації електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили, щодо осіб, зазначених у частині четвертій статті 1 Закону України "Про очищення влади", та відомостей про особу, передбачених пунктом 4 цього розділу.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру.

Відповідно до пункту 5 Розділу II Положення про Реєстр, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", є, зокрема, надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

З урахуванням наведеного, суд звертає увагу на те, що Законом України "Про очищення влади" та Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", не передбачено процедури "відкликання відомостей про застосування заборони" та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, натомість, передбачено, що у випадку надходження до Реєстратора - Міністерства юстиції України відповідного судового рішення, яке набрало законної сили відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" - вилучаються з Реєстру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Разом з тим, суд зазначає, що особа, яка стверджує, що її право порушене може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого порушеного права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

Таким чином, з огляду на наведене, у суду відсутні підстави для зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті першої Закону України "Про очищення влади", оскільки Генеральна прокуратура України в контексті вищезазначених норм законодавства фактично такі відомості не відкликає, а підстав вважати, що у випадку набрання судовим рішенням у цій справі законної сили, така інформація не буде вилучена Міністерством юстиції України з Реєстру немає.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що при зверненні до суду з даним адміністративним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" та не сплачував його, підстави для його розподілу у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011), Прокуратури Тернопільської області (вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, 46001) про визнання протиправним та скасування наказу № 1474-к від 23.10.2014 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Тернопільської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області з 24 жовтня 2014 року.

Стягнути з прокуратури Тернопільської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 26 травня 2020 року в сумі 1 885 569, 12 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Тернопільської області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 16528,05 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII "Перехідні положення" цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 01.06.2020 року.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Грень Н.М.

Суддя Гулик А.Г.