Справа № 826/9083/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року м. Київ № 826/9083/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі позивача, представників сторін: від позивача - Андрійцов М.В. , Романюк І.ҐМ. , від відповідача - Шокун О.В., від третьої особи - Команський О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_3
до Кабінету Міністрів України
про за участі третьої особи скасування Постанови №1315 від 17.08.1998 Державного агентства України з питань кіно

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправною та нечинною постанову №1315 від 17.08.1998 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року, позов залишено без розгляду з мотивів пропуску строку звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 вищезазначені судові рішення скасовані, справу передано для продовження розгляду.

Ухвалою від 4 травня 2020 року призначено розгляд справи.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів створення оспорюваним актом позивачу не передбачених Законами України перешкод та цензурування, що, на думку позивача, суперечить приписам Конституції України та Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Представником відповідача позовні вимоги заперечуються з огляду на приписи статті 15 Закону України «Про кінематографію».

Представник третьої особи позовні вимоги заперечував, стверджуючи про пропуск відповідачем строку звернення до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до преамбули Закону України «Про кінематографію» цей Закон визначає правові основи діяльності в галузі кінематографії та регулює суспільні відносини, пов`язані з виробництвом, розповсюдженням, зберіганням і демонструванням фільмів.

Статтею 1 даного Закону визначено, що законодавство України про кінематографію базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно з редакцією статті 15 Закону України «Про кінематографію», яка діяла на момент прийняття оспорюваного акту (17.08.1998) право на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається суб`єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади у галузі кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів. Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 17.08.1998 було прийнято Постанову № 1315 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів», оскарження якого є предметом судового розгляду.

Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Частина друга зазначеної статті зазначає, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації; одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 10 «Свобода вираження поглядів» Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод встановлює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

В рішенні по справі «Швидка проти України» Європейський Суд з Прав Людини зазначив, що як вказано у статті 10 Конвенції, здійснення свободи вираження поглядів, яку захищає ця стаття, може підлягати обмеженням, які, проте, мають бути чітко роз`яснені, а потреба в них переконливо встановлена (див. рішення у справі "Штолль проти Швейцарії" [ВП], заява N 69698/01, п. 101, ECHR 2007-V). Для того, щоб втручання було виправданим за статтею 10 Конвенції, воно має бути «встановленим законом», переслідувати одну або більше легітимних цілей, зазначених у другому пункті цього положення, та бути "необхідним в демократичному суспільстві" - тобто пропорційним переслідуваній меті (див., наприклад, рішення від 23 вересня 1998 року у справі "Стіл та інші проти Сполученого Королівства", п. 89, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів констатує, що вищенаведеними актами, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, встановлено можливість певного втручання держави в процес, зокрема, поширення кінофільмів, у зв`язку з чим, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій