Справа № 580/1478/20
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року справа № 580/1478/20
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- скасувати рішення комісії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (протокол № 51 від 05.12.2019) щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з дня виникнення права на пенсію 28.11.2019.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач вказує про необґрунтованість висновку відповідача про те, що позивач не брав участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Ухвалою суду від 05.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі за даним позовом без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Заперечуючи проти позову, відповідачем подано до суду відзив, в якому вказує про безпідставність позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного первинного документу, який би підтверджував перебування позивача в Чорнобильській зоні та безпосередню участь позивача в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 -1987 роках, категорії 2, що підтверджується посвідченням Серія НОМЕР_1 .

Згідно з наказом Київського головного територіального управління Спеціалізованого автотранспортного підприємства від 02.12.1986 позивача відкомандировано до м. Чорнобиль у період з 26 жовтня по 28 жовтня 1986 року, до м. Прип`ять з 04 листопада по 06 листопада 1986 року.

Відповідно до довідки АТП Черкасиголовпостач від 17.02.1993 № 49 позивачу в м. Чорнобиль, 2 зони відчужених у період з 26.10.1986 по 29.10.1986, з 04.11.1986 по 06.11.1986 по місцю роботи АТП Черкасиголовпостач по відомостях особового рахунку № 3025 від 10.11.1986, від 10.12.1986 виплачена заробітна плата в сумі 287 крб. 18 коп. з урахуванням коефіцієнта 4 відповідно до постанови ради міністрів Української РСР та Укрпофради від 10.06.1986 № 207-7.

Згідно з архівної довідки від 07.11.2019 № 3196, 3057 за документами Спеціалізованого автотранспортного управління Київського головного територіального управління Київголовпостач, перейменованого з 01.09.1997 на Спеціалізоване автотранспортне управління ВАТ Черкасиголовпостач, а з січня 1998 року на Дочірнє підприємство Черкаситрансконтракт ВАТ Черкасиголовпостач, які зберігаються в архівному відділі, позивач працював у підприємстві. Згідно з відомостями нарахування заробітної плати заробітна плата нараховувалась з липня 1986 року по лютий 1988 року. Накази з кадрових питань, накази з основної діяльності, довідки про направлення в зону відчуження та посвідчення про відрядження за період з 1986 по 1988 роки на зберігання до архівного відділу не надходили і їх місцезнаходження не відоме.

Відповідно до архівної довідки від 07.11.2019 № 3194, 2569 за документами Спеціалізованого автотранспортного управління Київського головного територіального управління Київголовпостач, перейменованого з 01.09.1997 на Спеціалізоване автотранспортне управління ВАТ Черкасиголовпостач, а з січня 1998 року на Дочірнє підприємство Черкаситрансконтракт ВАТ Черкасиголовпостач, які зберігаються в архівному відділі, позивач працював у підприємстві і йому у жовтні 1986 року нараховано заробітну плату у сумі 113 крб 42 коп., у листопаді 1986 року 224 крб 41 коп.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Черкаській області із заявою від 28.11.2019 за вхідним № 4244 щодо призначення пенсії за віком як потерпілому від Чорнобильської катастрофи, відповідно до статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 20.12.2019 №108264/03-02 повідомлено позивача про те, що рішенням (протокол № 51 від 05.12.2019) Головного управління Пенсійного Фонду України в Черкаській області відмовлено у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки немає необхідних 5 календарних днів роботи у зоні відчуження. Вказане рішення обґрунтоване тим, що відповідно до наказу Державного забезпечення УРСР Київського Головного територіального управління спеціалізованого автотранспортного підприємства від 02.12.1986 та довідки від 17.02.1993 № 49, яка видана Черкаськім автотранспортним підприємством у період з 26.10.1986 по 28.10.1986 позивача командировано від роботи АТП Черкасиголовзабезпечення - у м. Чорнобиль, а у період з 04.11.1986 по 06.11.1986 у м. Прип`ять для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно з довідкою від 17.02.1993 № 49 позивачу виплачена заробітна плата по особовому рахунку № НОМЕР_2 так як позивач був командирований з місця роботи. У листі від 20.12.2019 №108264/03-02 зазначено, що оскільки в особовому рахунку не відображено заробітну плату позивача за роботу по ліквідації аварії на ЧАЕС, тому неможливо підтвердити наказ командира на командирування від 02.12.1986 та довідку від 17.02.1993. Так як підприємство СМУ АТП ліквідовано, надати довідку за формою 122 на підставі первинних документів неможливо. Згідно наданих документів страховий стаж позивача становить 25 років 9 місяців 20 днів.

Вважаючи таке рішення відповідача щодо відмови у призначенні пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що єдиною підставою для відмови у призначенні позивачеві пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є посилання відповідача на відсутність первинних документів, які підтверджують період перебування позивача у зоні відчуження.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, що визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі Закон № 796-ХІІ).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ встановлено, що учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Статтею 10 Закону № 796-XII передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів мають право на зменшення пенсійного віку на 10 років.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону № 796-ХІІ категорія 2 особі, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлюється учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів.

Постановою правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).

Порядком №22-1 передбачено, що документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XII).

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження.

Водночас законодавець встановив перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який не обмежується лише довідкою форми №122, а навпаки такий факт може бути підтверджений будь-якими первинними документами.

Згідно зі ст. 65 Закону №796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51), яким визначено, зокрема, правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, коло осіб, яким вони видаються.

Зокрема, відповідно до пункту 5 Порядку №51, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році видаються відповідні посвідчення зеленого кольору, серія А.

Згідно із ч. 1 статті 15 Закону №796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

У свою чергу довідки про період проживання, роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення є лише підставою для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З аналізу наведених норм вбачається, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Подібна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №349/536/17, від 19.09.2018 у справі №308/13277/16-а, від 11.09.2019 у справі №205/8713/16-а, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд не вбачає правових підстав для відступу від цього висновку.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, надав відповідачу документи, які підтверджують факт його участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які підтверджують, що позивач у період 26.10.1986 по 29.10.1986 та з 04.11.1986 по 06.11.1986 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що дає йому право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

А тому суд висновує про безпідставність доводів відповідача про відсутність первинних документів, які підтверджують період перебування позивача у зоні відчуження, оскільки обставини справи та надані на їх підтвердження документи свідчать про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. У свою чергу посвідчення позивача недійсним не визнавалось, а його статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не оспорюється.

Суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою 28.11.2019.

Отже, враховуючи, що під час розгляду даної адміністративної справи, суд дійшов до висновку про неправомірність відмови відповідача у призначенні позивачеві пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі вказаної заяви, позовна вимога зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, як ліквідатору наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 28.11.2019 та провести її виплату підлягає до задоволення, оскільки є похідною від позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком із заниженням пенсійного віку, як ліквідатору наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визнання протиправним і скасування рішення комісії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (протокол № 51 від 05.12.2019) щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням наведених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Частинами 1, 2 ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Так, згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу наведених норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На обґрунтування суми витрат на правничу допомогу позивачем до позову надані договір про надання правової допомоги № 9/04/20 від 17.04.2020, додаткова угода від 17.04.2020 до договору про надання правової допомоги № 9/04/20 від 17.04.2020, та попередній (орієнтовний) розрахунок від 17.04.2020 суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи у сумі 13 500 грн 00 коп.

Судом встановлено, що 17.04.2020 між адвокатом Бердником Віталієм Вікторовичем та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги № 9/04/20.

Пунктом 3.1. вказаного договору передбачено, що розмір гонорару та порядок проведення оплати гонорару визначається за домовленістю сторін, шляхом укладення додаткової угоди до даного договору.

Пунктом 6 додаткової угоди від 17.04.2020 до договору про надання правової допомоги № 9/04/20 від 17.04.2020 визначено, що оплата фактичних витрат адвоката здійснюється позивачем на підставі наданого адвокатом розрахунку.

При цьому розрахунку фактичних витрат суду не надано.

Відповідно до попереднього розрахунку, витрати, які позивач поніс складають 13 500 грн 00 коп., в тому числі консультація, узгодження правової позиції 500 грн 00 коп., вивчення адвокатом наданих позивачем матеріалів (доказів), що стосуються предмету позову та вивчення судової практики, що стосується предмету позову 1 000 грн 00 коп., підготовка (складання) та подання до Черкаського окружного адміністративного суду позовної заяви з додатками 3 000 грн 00 коп., професійна (правнича) допомога адвоката в засіданнях, орієнтовна кількість судових засідань 3 засідання 3 000 грн 00 коп., підготовка (складання) та подання апеляційної скарги 3 000 грн 00 коп., професійна (правнича) допомога адвоката при розгляді справи апеляційним судом 3 000 грн 00 коп.

Суд зазначає, що наведені в даному розрахунку витрати не підтверджені матеріалами справи, а саме необґрунтованими є витрати на професійну (правничу) допомогу адвоката в засіданнях, оскільки такі судові засідання не проводились. Також суд не приймає до уваги витрати на підготовку (складання) та подання апеляційної скарги та професійну (правничу) допомогу адвоката при розгляді справи апеляційним судом, оскільки розгляд справи здійснюється судом першої інстанції.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 14, 19, 76, 77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ідентифікаційний код 21366538) про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Скасувати рішення комісії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, оформлене протоколом № 51 від 05.12.2019 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з дня виникнення права на пенсію 28.11.2019 та провести її виплату.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення з урахуванням положень п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України. У разі застосування судом частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням положень п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Кульчицький