Справа № 420/4141/19
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4141/19
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу і про зобов`язання вчинити певні дії,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

11 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що в 2016 році позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31 січня 2017 року рішенням ДМС України № 30-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08 липня 2019 року позивач знову звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. В той же день позивач отримав повідомлення №211 від 08 липня 2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №127 від 08.07.2019 року, у відповідності з яким, на підставі п.6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі за текстом - Закон), позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В позовній заяві вказано, що причиною відмови відповідач визначив очевидну необґрунтованість заяви позивача, яка не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно її розглянути. Позивач вважає, що рішення управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

По-перше, позивач зазначає, що відповідачем при розгляді його заяви не враховано позиції управління Верховного комісара ООН зі справ біженців щодо неможливості повернення до Лівії. Натомість, відповідач дослідив інформацію по країні походження відносно функціонування авіасполучення в м. Тріполі, та зробив посилання саме на це джерело у своєму висновку. При цьому, позивач стверджує, що відповідач визначає відсутність функціонування єдиної держави, в той же час робить висновок, що позивач має можливість добровільного повернення до країни громадянської належності.

За твердженням позивача, він не належить до жодного визначення, яке зазначено у ч. 6 ст. 5 Закону, а тому заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні ч. 6 ст. 5 Закону.

Оскільки позивач виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадає під визначення, перелічені в ч. 6 ст. 5 Закону, на яку відповідач посилається, позивач вважає, що наявні умови, зазначені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Позивач зазначив, що він є громадянином Лівії, до виїзду з Лівії проживав у м. Тріполі. На день подання позовної заяви, на думку позивача, ризик для його життя і здоров`я зберігається, зокрема, у зв`язку із суттєвим погіршенням ситуації в Лівії, що підтверджується інформацією по країні походження.

На підтвердження своїх доводів, позивач у позовній заяві посилається на інформацію по країні походження - Лівії , яка на думку позивача, свідчить про об`єктивні побоювання позивача стосовно повернення до країни походження, а також про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена відповідачем, а отже має місце формальний підхід до розгляду справи. Позивач в позовній заяві вказує, що при зверненні до відповідача долучав відомості по країні походження, але відповідачем вони не були досліджені та враховані.

Таким чином, позивач вважає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, зазначаючи, що позивач вибув з Лівії 29.05.2016 року до України через неспокійну ситуацію на території Лівії, авіарейсом: Тріполі (Лівія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна).

21 червня 2016 року ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області, зазначивши в якості причини звернення: переслідування у країні походження з боку терористичного угрупування та неможливість повернення на батьківщину через громадянську війну в Лівії.

Рішенням ДМС України від 31.01.2017 року № 30-17 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року по справі № 815/3801/17, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017 № 30-17 та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, подав касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 19.04.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року у справі № 815/3801/17 - залишено без змін.

Посилаючись на зазначені вище рішення суду, враховуючи приписи ч.4 ст.78 КАС України, відповідач вважає, що рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені преюдиційні обставини про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження.

08 липня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про надання міжнародного захисту до ГУДМС України в Одеській області.

Відповідач зазначає, що в заяві ОСОБА_1 про надання міжнародного захисту в Україні від 08.07.2019 року відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, чергове звернення ОСОБА_1 від 08.07.2019 року до ГУДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Стосовно причин повторного звернення, позивачем повідомлено про побоювання за власне життя та здоров`я у зв`язку з погіршенням ситуації в Лівії. Однак, як зазначає відповідач, елемент ймовірних побоювань позивача за власне життя та здоров`я у зв`язку з погіршенням ситуації в Лівії було всебічно проаналізовано під час попереднього розгляду заяви про надання міжнародного захисту. Зазначений елемент визнано неправдоподібним ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України. В свою чергу, надана позивачем до заяви від 08.07.2019 року інформація по країні походження не розглядається ГУ ДМС України в Одеській області з позиції нововиявленої обставини, оскільки зазначений елемент було повністю розглянуто під час попереднього розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України під час прийняття відповідного рішення та судовими інстанціями.

Відповідач, на обґрунтування своєї позиції, послався на те, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення. На підтвердження таких доводів, відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву посилання на Інтернет - джерела із зазначенням змісту висвітленої інформації щодо ситуації в Лівії.

Враховуючи наведене та посилаючись на ст. 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU в частині подання повторних заяв без надання нових доказів або аргументів, відповідач вважає, що ГУ ДМС України в Одеській області правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач вдруге звернувся до відповідача із тотожною попередній заяві, та відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року і про зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №127 від 08.07.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.07.2019 року для розгляду. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

25.05.2020 року від Головного управління ДМС України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі КМУ) «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 22.04.2020 №219.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому числі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів, письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. Проте, відповідач незважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення процесуальної можливості доступу до суду, такими правами не скористався без поважних причин.

З огляду на приведені обставини справи, апеляційний суд вважає, що відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до безпідставного затягування розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Позивач - ОСОБА_1 , громадянин Лівії, № НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №126 (т.1 а.с.158-160).

Разом з цим, відносно позивача 30.06.2016 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.173-180). В анкеті зазначено, що позивач 29.05.2016 року легально покинув країну постійного проживання - Лівію, та прибув авіатранспортом до України авіарейсом: Тріполі (Лівія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Серед причин виїзду з країни постійного проживання Лівії позивач зазначив: небезпеку, що загрожує йому під час перебування в Лівії, існування конфліктів між різноманітними озброєними формуваннями, здійснення пограбувань та залякування населення озброєними людьми, здійснення погроз відносно позивача людьми у військовій формі, спричинення фізичного насильства щодо позивача.

Відповідно до висновку управління з питань захисту шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 05.07.2016 року та наказу №126 від 05.07.2016 року, прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Лівії ОСОБА_1 (т.1 а.с.221-222).

Згідно висновку управління з питань захисту шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 13.01.2017 року по справі №2016OD0095 (т.1 а.с.130-153) зазначається, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити відсутність у його зверненні конвенційних ознак визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, можливо визначити, що згідно з твердженнями заявника та аналізу актуальної ІКП, у рідному для шукача захисту м. Тріполі не проводяться активні бойові дії, у випадку повернення на Батьківщину до заявника не існує загроза застосування вироку про смертну кару, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження. В історії, що була викладена заявником з приводу ймовірного переслідування на Батьківщині існує ряд розбіжностей, що суттєво знижують рівень довіри до заяви особи та свідчать про зловживання нею процедурою набуття міжнародного захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.128).

14 липня 2017 року позивачем отримано повідомлення управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 10.03.2017 року №50 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.126).

Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року, позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду, шляхом подання позовної заяви про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №30-17 від 31.01.2017 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року у справі №815/9801/17 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року у справі №815/9801/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову суду першої інстанції залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.04.2019 року у справі №815/9801/17, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року у справі №815/3801/17 - залишено без змін (т.1 а.с.90-93).

08 липня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем бо особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.63-72), до якої долучив актуальну інформацію про країну походження - Лівію. В обґрунтування поданої заяви від 08.07.2019 року, позивач зазначив, що в його країні триває війна, тим більше в його рідному місті Тріполі, на підтвердження чого він додає документи, які підтверджують військові зіткнення між озброєними формуваннями.

08 липня 2019 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок у справі №2019OD0133, в якому зазначено, що через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, та відсутність підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», посадова особа управління вважає за необхідне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.79-81).

У висновку зазначено, що особі раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, встановлено, що заявник вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС 21.06.2016 року (особова справа 2016OD0095). За результатами всебічного розгляду клопотання особі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС України від 31.01.2017 № 30-17. За наслідками оскарження даного рішення в судовому порядку, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 року у справі № 815/3801/17, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2018 року, та постановою Верховного Суду від 19.04.2019 року, заявнику відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Також, відповідач вказує у висновку, що чергове звернення заявника від 08.07.2019 року до УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Елемент побоювання особи щодо повернення до країни громадянської належності був повністю розглянутий територіальним підрозділом ДМС, центральним апаратом ДМС та судовими інстанціями, встановлено відсутність щодо заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Водночас, у висновку зазначається, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення, за посиланням: назва статті: Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетний обстріл, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook.

Наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області №127 від 08 липня 2019 року, ОСОБА_1 , на підставі ч.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.82).

08 липня 2019 року позивачем отримано повідомлення №211 від 08.07.2019 року (т. 1 а.с.61) про відмову у прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначені мотиви відмови аналогічні висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 08 липня 2019 року у справі №2019OD0133.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в порушення п.п.е) п.2.1 Правил № 649, управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області не дослідило актуальну інформацію по країні походження позивача, в тому числі, оновлену інформацію по країні походження заявника на момент подачі заяви. Отже, рішення відповідача про відмову у прийнятті заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та прийнято без повного та всебічного дослідження оновленої інформації по країні походження позивача.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до підпункту е) п. 2.1 розділу II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Пунктом 8.2 Правил № 649 передбачено, що у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС, зокрема, готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як вбачається з висновку ГУДМС України в Одеській області при прийнятті рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, від 08.07.2019 року, управління зазначало, що у зв`язку із відсутністю нових обставин, які б вплинули на розгляд справи та відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доцільно прийняти рішення про відмову у прийнятті заяви. Судом встановлено, що у вищезазначеному висновку відсутні посилання на інформацію по країні походження, яка б свідчила про наявність чи відсутність у позивача підстав для набуття статусу біженця чи додаткового захисту.

Так, судами встановлено, що під час розгляду заяви позивача від 08.07.2019 року про надання статусу біженця або особи, як потребує додаткового захисту, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області використане єдине джерело щодо інформації по країні походження позивача, а саме: стаття ЗМІ в мережі Інтернет - ІНФОРМАЦІЯ_1 та зазначено, що аналізом актуальної ІКП встановлено, що станом на теперішній час аеропорт м. Тріполі відновив авіасполучення, що вказує на фактичну можливість добровільного повернення, за посиланням: «Назва статті: Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетний обстріл, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook. Зміст: Після повалення і вбивства лівійського лідера в 2011 році Лівія фактично перестала функціонувати як єдина держава. Зараз в країні панує двовладдя. На сході засідає обраний народом парламент, а на заході, в столиці Тріполі, править сформований за підтримки ООН і Євросоюзу уряд національної єдності на чолі з ОСОБА_2 . Влада східної частини країни діє незалежно від Тріполі і співпрацює з Лівійською національною армією; дата: 08.07.2019».

Проте, як встановлено, статтю висвітлено не в повному обсязі, а саме за вказаною Інтернет - адресою міститься стаття із наступним змістом:

«МОСКВА, 8 липня - РІА Новини. Міжнародний лівійський аеропорт Мітіга в столиці Тріполі оголосив про відновлення авіасполучення, яке було припинено через ракетні обстріли, йдеться в заяві на сторінці аеропорту в Facebook. Згідно із заявою, в результаті падіння на території аеропорту декількох ракет постраждали троє співробітників лівійської авіакомпанії Afriqiyah Airways , також було завдано збитків літаку авіакомпанії. «Повітряний простір міжнародного аеропорту Мітіга було відкрито після очищення місць, порушених снарядами», - слідує із заяви. Декількома днями раніше єдина працююча повітряна гавань лівійської столиці вже припиняла роботу в зв`язку з обстрілом території аеропорту ракетами. Командувач східної Лівійської національної армії ОСОБА_4 4 квітня наказав розпочати наступ на Тріполі для «звільнення від терористів».

В результаті боїв в Тріполі, за даними Всесвітньої організації охорони здоров`я (ВООЗ), загинули майже 740 осіб, понад 4,4 тисячі отримали поранення. Після повалення і вбивства лівійського лідера в 2011 році Лівія фактично перестала функціонувати як єдина держава. Зараз в країні панує двовладдя. На сході засідає обраний народом парламент, а на заході, в столиці Тріполі, править сформований за підтримки ООН і Євросоюзу уряд національної згоди на чолі з ОСОБА_2 . Влада східної частини країни діє незалежно від Тріполі і співпрацює з Лівійською національною армією».

Тобто, у позивача у світлі останніх новин у позивача було обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Разом з цим, позивачем при поданні повторної заяви від 08.07.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подавалась відповідна актуальна інформація по країні походження, яка висвітлена в засобах масової інформації та мережі Інтернет.

Проте, як встановлено подана позивачем інформація не розглядалась ГУДМС України в Одеській області, з позиції нововиявленої обставини, оскільки зазначений елемент було повністю розглянуто під час розгляду попередньої заяви позивача ГУДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України під час прийняття відповідного рішення та судовими інстанціями.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або особа визнається такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пункту 1.2. Правил № 649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, ДМС України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 зазначено, що примусове повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час повторного звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було враховано, що існувала оновлена інформація щодо країни походження позивача, яка свідчила про наявність у позивача побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність поводження та існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного насильства і порушення прав людини.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків Верховного Суду викладеними в постанові від 10.05.2019 у справі №816/1120/16, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головне управління ДМС в Одеській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для розгляду, оскільки під час відмови у прийнятті до розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління ДМС в Одеській області не врахувало всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.