Справа № 440/1673/20
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1673/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в якій просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області "Про відмову у затвердженні проекту землеустрою та наданні у власність земельної ділянки" № 1343-1-СГ від 16 грудня 2019 року, яким відмовлено позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, кадастровий номер :00:002:0038 із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів;

зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, кадастровий номер :00:002:0038 із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення відповідача про відмову у затвердженні документації із землеустрою є протиправним, адже його погоджено у встановленому законом порядку; відповідно до висновку про погодження проекту землеустрою від 24.06.2016 №11/41-16 проект землеустрою відповідає вимогам чинного земельного законодавства. Крім того, при державній реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором здійснювалася перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам законодавства, а земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер. Наголошував, що відповідач взагалі не має повноважень на здійснення перевірки документації із землеустрою на відповідність нормам чинного законодавства, оскільки такі повноваження надані лише державному кадастровому реєстратору.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників сторін у судове засідання.

Відповідач позов не визнав. У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому зазначив, що у спірних відносинах відповідач керувався приписами статей 118, 123 Земельного кодексу України, а також наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16.11.18 №552. Вказав, що позивачу необхідно уточнити дані щодо обмежень у використанні земельної ділянки та віднесення (не віднесення) земельної ділянки до особливо цінних земель визначених статтею 150 Земельного кодексу України, в проекті землеустрою відсутні матеріали землевпорядного проектування, передбачені статтею 50 Закону України "Про землеустрій", з урахуванням чого у його затвердженні і відмовлено.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши матеріали позовної заяви, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, 12 січня 2016 року Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області наказом № 333-СГ надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки. В пункті 2 наказу зазначено, що гр. ОСОБА_1 протягом року потрібно забезпечити:

- розробку та погодження в установленому законом порядку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної у пункті 1 цього наказу земельної ділянки.

- подати погоджений проект землеустрою до Головного управління для затвердження. На підставі наказу № 333-СГ позивачем розроблено відповідний проект від 14 квітня 2016 року та отримано Висновок відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області від 24 червня 2016 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки /а.с. 62 зворот/, з пункту 15 якого вбачається, що інші природоохоронні, санітарні та будівельні норми і вимоги відсутні.

Після погодження проекту землеустрою Відділом Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області земельну ділянку було зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер :00:002:0038 /а.с. 63/.

Як вбачається із матеріалів справи, після державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_1 27 вересня 2016 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

11 жовтня 2016 року Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надало позивачу лист - відповідь № 8441/6-16, яким повідомило позивача про виявлення недоліків землевпорядної документації в частині геодезичних вишукувань та запропонувало звернутись до розробника такої документації для приведення її у відповідність /а.с.60/.

З урахуванням таких вимог, 10 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про продовження терміну дії наказу від 12 січня 2016 року № 333-СГ, посилаючись на те, що для зібрання необхідних матеріалів необхідно багато часу.

27 січня 2017 року Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надало позивачу відповідь № 816/6-17, якою відмовило у продовженні терміну дії наказу від 12.01.2016 № 333-СГ, оскільки згідно з інформацією Відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель природоохоронного призначення /а.с.58/.

Не погодившись із відмовою у продовженні строку дії наказу від 12.01.2016 №333-СГ позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.08.2017, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017, адміністративний позов задовольнити частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про відмову у продовженні терміну дії наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 333-СГ від 12.01.2016 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, викладене у листі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 816/6-17 від 27.01.2017. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 (шістсот сорок гривень).

Враховуючи викладені обставини, 02 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер :00:002:0038) для ведення особистого селянського господарства на території Каленківської сільської ради Решетилівського району в Полтавської області.

За результатами розгляду даного клопотання, відповідачем 16 грудня 2019 року прийнято наказ № 1343-1-СГ про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки, яким відмовлено у задоволенні клопотання у зв`язку із невідповідністю землевпорядної документації вимогам законів та прийнятим до них нормативно-правових актів.

Позивач не погодився з відмовою ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

У частинах першій та третій статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частинами 6-7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно частин восьмої-десятої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2019 по справі №1640/2594/18, від 31.01.2019 року по справі №815/2488/17, від 30.08.2018 року по справі № 817/586/17, від 18.10.2018 року по справі №818/1976/17.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Судом встановлено, що висновком від 24 червня 2016 року №11/41-16 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області було погоджено у встановленому законом порядку експертом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, вказано, що проект відповідає вимогам законодавства та прийнятим до нього нормативно-правовим актам.

02 грудня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавської області із заявою про затвердження проекту землеустрою додавши погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

За наслідками розгляду поданого клопотання, відповідач наказом від 16 грудня 2019 року № 1343-1-СГ відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою, вказавши причиною відмови в тексті наказу про невідповідність землевпорядної документації вимогам законів та прийнятим до них нормативно-правових актів.

Таким чином, всупереч вищевказаних положень законодавства та безпосередньо висновку від 24.06.2016 №11/41-16, Головне управління Держгеокадастру у Полтавської області в наказі від 16.12.2019 року № 1343-1-СГ не обґрунтувало яким саме вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів не відповідає виготовлений за заявою позивача проект землеустрою.

Оскаржуваний наказ містить посилання на невідповідність землевпорядної документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою. Статтею 58 Земельного кодексу України та статтею 87 Водного кодексу України встановлено, що для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Відомості про обмеження у використанні ділянок зазначаються у проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок та вносяться до Державного земельного кадастру. В проекті землеустрою необхідно уточнити дані щодо обмежень у використанні земельної ділянки та віднесення (не віднесення) земельної ділянки до особливо цінних земель визначених статтею 150 Земельного кодексу України. Крім того, в проекті землеустрою відсутні матеріали землевпорядного проектування, передбачені статтею 50 Закону України "Про землеустрій".

Слід зауважити, що у відзиві на адміністративний позов відповідач вказує про іншу причину неможливості затвердження проекту відведення земельної ділянки у власність, порівняно із текстом оскаржуваного наказу, а саме:

- відповідно до вимог статті 50 Закону України "Про землеустрій" містять нормативні приписи про те, що включає проект землеустрою, а саме, матеріалами геодезичних вишукувань та землевпрорядного проектування (у разі формування земельної ділянки

- висновок про якісну характеристику ґрунту від 12 квітня 2016 року №341/016, розроблений ТОВ "Горизонт", проте це підприємство не є розробником документації, більш того Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області не володіє інформацією, чи є спеціальні знання для проведення відповідних робіт у осіб, які розробляли цей висновок;

- межові знаки встановлюються у поворотних точках меж земельної ділянки, але не рідше ніж через 200 метрів. Мінімальна відстань між межовими знаками в поворотних точках меж земельної ділянки не повинна бути менше, ніж 1 метр (пункт 3.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками );

- вихідними даними для проведення оцінки є зокрема грунтові обстеження минулих років, тобто розробник мав можливість отримати таку інформацію (пункт 6 "Порядку проведення загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України");

- незрозумілим є те, на підставі яких документів ТОВ "Горизонт" надавало висновок від 12 квітня 2016 року № 341/016 про якісну характеристику ґрунту щодо проекту землеустрою, який розроблявся ФОП ОСОБА_2 .

При цьому, як зазначалось вище, згідно норм Земельного кодексу України єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту, на стадії ж затвердження проекту землеустрою у селищної ради відсутні повноваження на здійснення перевірки документації із землеустрою на відповідність нормам законодавства, оскільки такі повноваження надані лише державному кадастровому реєстратору.

До того ж, суд враховує, що проект землеустрою фактично розроблений у 2016 році і на момент його розробки обрана позивачем земельна ділянка не відносилась до особливо цінних земель, що підтверджено висновком про якісну характеристику ґрунтів від 12 квітня 2016 року вих.№341/016 /а.с. 24/.

Посилання відповідача на невідповідність зазначеного висновку вимогам чинного законодавства суд відхиляє, адже такий висновок був предметом перевірки в ході погодження проекту землеустрою у порядку, визначеному статтею 186-1 Земельного кодексу України, за результатами якого в.о. начальника відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області надано висновок від 24 червня 2016 року №11/41-16 про погодження проекту землеустрою /а.с. 62/.

Більше того, висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 24 червня 2016 року №11/41-16 підтверджено, що вказаний проект землеустрою відповідає законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Відтак, доводи, викладені у наказі від 16 грудня 2019 року №13431-СГ, є необґрунтованими, та не є тими підставами, які визначені в Земельному кодексі України як підстава для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 30 серпня 2018 року №817/568/17, Головне управління Держгеокадастру не має повноважень на здійснення перевірки документації із землеустрою на відповідність нормам чинного законодавства, оскільки такі повноваження надані лише державному кадастровому реєстратору.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно, суд дійшов висновку, що відмова у затвердженні проекту землеустрою є безпідставною, а тому слід визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавської області від 16 грудня 2019 року № 1343-1-СГ про відмову у затвердженні документації із землеустрою.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Полтавської області затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :00:002:0038 із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом справ.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Отже вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,0000 га, кадастровий номер :00:002:0038 із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів, з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд не вважає, що заявлені позивачем судові витрати з оплати правничої допомоги підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, з огляду на таке.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відтак, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/160 від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/4989/17, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі; на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем приєднано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги з додатками, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги.

Разом із тим, на переконання суду на підтвердження фактичного здійснення позивачем оплати послуг адвоката та витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надана квитанція, ордер, платіжне доручення (тощо).

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 280/1765/19.

Матеріалами справи підтверджено, що належних доказів здійснення позивачем оплати послуг, наданих адвокатом (квитанції банку, платіжні доручення, тощо) суду не надано.

Отже, доказів фактичного понесення позивачем вищевказаних витрат суду не надано.

Відтак, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами витрати позивача на правничу допомогу розподілу не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, належним чином підтверджені судові витрати позивача зі сплати судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 420, 40 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36039, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки" № 1343-1-СГ від 16 грудня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,0000 га, кадастровий номер :00:002:0038 із земель сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Калениківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за межами населених пунктів з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36039, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова