Справа № 520/4987/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2020 р. № 520/4987/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови державного виконавця ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування постанови державного виконавця.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору є незаконною, оскільки підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, при цьому виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Водночас у відповідному виконавчому провадженні відповідних дій державним виконавцем вчинено не було.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Відповідач відзив на позов не надав.

Відповідно до ч.6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2013 року у справі № 2018/2-206/11 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за позикою у розмірі 249485,72 грн. (двісті сорок дев`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять ) грн. 84 коп., судові витрати в сумі 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Апеляційним судом Харківської області рішенням від 12 лютого 2014 року було частково задоволено апеляційну скаргу Мамай Артура Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 .

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 249 485 грн. 72 коп. та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сум основного боргу, процентів за користування позикою, трьох відсотків річних та неустойки - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 квітня 2007 року, яка складається з: 156 800 дол. США основного боргу, 84 982 дол. США процентів за користування позикою, 26 278 дол. США - 3% річних та 100 000 грн. неустойки за порушення виконання грошового зобов`язання, а всього стягнуто заборгованість за вказаним договором у розмірі 2 242 603 (два мільйони двісті сорок дві тисячі шістсот три) гривні 58 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 листопада 2007 року, яка складається з: 82 000 дол. США основного боргу, 40 495 дол. США процентів за користування позикою, 12 084 дол. США - 3% річних та 100 000 грн. неустойки за порушення виконання грошового зобов`язання, а всього стягнуто заборгованість за вказаним договором у розмірі 1 175 689 (один мільйон сто сімдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 лютого 2008 року, яка складається з: 16 800 дол. США основного боргу, 7 914 дол. США процентів за користування позикою, 2 392 дол. США - 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а всього стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 216 658 (двісті шістнадцять тисяч шістсот пятдесят вісім) гривень 25 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від: 25 квітня 2008 року, 21 серпня 2008 року, 27 серпня 2008 року, 03 вересня 2008 року, 09 вересня 2008 року, 24 вересня 2008 року, 01 жовтня 2008 року, 10 жовтня 2008 року, 16 жовтня 2008 року, 22 жовтня 2008 року, яка складається з 120 400 дол. США основного боргу та 49 430 дол. США процентів за користування позикою, а всього стягнуто за вказаними договорами 1 357 451 (один мільйон триста п`ятдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят одну) гривню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок, який був реалізований на публічних торгах в рахунок погашення його боргу перед ОСОБА_1 за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року та виручені кошти перераховані на користь ОСОБА_1 .

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25.06.2014 року було скасовано рішення суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції по справі № 2018/2-206/11.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2014 року допущено поворот виконання рішення Київського районного суду від 16.10.2013 року та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно стягнуту за рішення апеляційного суду Харківської області від 12.04.2014 року грошову суму в розмірі 1082 251 грн. 72 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.12.2014 року ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2014 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , безпідставно стягнутої за рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року грошової суми з 1082251 грн. 72 коп. до 791 187 грн. 02 коп.

Київським районним судом м. Харкова 26.01.2015 року видано виконавчий лист № 2018/2-206/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 791 187 грн. 02 коп.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС від 06.02.2015 року було відкрито виконавче провадження № 467037799 з примусового виконання зазначеного виконавчого документа та надано строк на добровільне виконання 7 днів.

Постановою державного виконавця від 14.04.2015 року в рамках ВП № 467037799 було стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 79118,70 грн.

Постановою державного виконавця від 02.07.2019 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" за заявою стягувача про повернення виконавчого документа.

Позивач, не погодившись з постановою державного виконавця від 14.04.2015 року в рамках ВП № 467037799 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 79118,70 грн., звернувся до суду за її оскарженням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Так, щодо підсудності справи Харківському окружному адміністративному суду.

Частиною 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 березня 2020 року (справа № 682/3112/18) виклала правовий висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця, зокрема, про стягнення виконавчого збору, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Щодо строків звернення до суду.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Позивачем подано пояснення з проханням про відкриття провадження по справі, на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, в яких вказано, що про існування спірної постанови позивач випадково дізнався 06.04.2020 року на офіційному сайті Міністерства юстиції України у розділі "Автоматизована система виконавчого провадження" та зазначив, що вказану постанову не отримував.

З позовом позивач звернувся до суду поштою 13.04.2020 року з додержанням десятиденного строку з дати, коли дізнався про порушення своїх прав.

По суті спірної постанови.

Так, спірні правовідносини підлягають вирішенню на підставі Закону України "Про виконавче провадження № 606-XIV ( який був чинним на час відкриття виконавчого провадження та складання спірної постанови) та нині чинного Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII ( на час повернення виконавчого документу стягувачеві).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV та ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 та 2 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

Вказана норма кореспондується з приписами ч.1 та п.1 ч.2 ст.18 нині чинного Закону № 1404-VIII, за якими виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями ст.32 Закону № 606-XIV визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Заходами примусового виконання рішень у розумінні ст.10 нині чинного Закону № 1404-VIII є1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст. 25 Закону № 606-XIV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно ст.27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ст.28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

05.10.2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII.

Згідно п.6 та 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Пунктом 1 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно ч.3 ст.40 Закону № 1404-VIII, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Суд вказує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (кореспондується зі ст. 28 Закону № 606-XIV, яка була чинна на час складання спірної постанови) та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Так, Закон № 1404-VIII та Закон № 606-XIV, враховуючи, що правовідносини охоплені у часовому виразі сферою їх сукупного застосування, є спеціальними законами, що регулюють порядок вчинення виконавчих дій.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 ( зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802) затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Вказана Інструкції була чинна на час дії Закону № 606-XIV та є чинною наразі при наявності діючого Закону № 1404-VIII.

Тобто вказаною інструкцією конкретизовані дії державного виконавця, охоплені сферою застосування Закону № 1404-VIII та Закону № 606-XIV.

Зокрема, абзац 4 п.8 розділу III Інструкції кореспондується з ч.3 ст.40 Закону № 1404-VIII.

Натомість стаття 27 Закону № 1404-VIII ( ст.28 Закону № 606-XIV, чинного на час складання спірної постанови) передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

У п.21 та 22 розділу III Інструкції визначено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону. У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону. У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи викладене, суд вказує, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано суду доказів того, що в рамках ВП № 467037799 державним виконавцем проводились виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання за виконавчим листом № 2018/2-206/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 791 187 грн. 02 коп., а також, доказів того, що сума за виконавчим листом була стягнута повністю або частково у примусовому порядку.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 14.04.2015 року ВП № 467037799.

Суд вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Відтак, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті ст.28 Закону № 606-XIV (ст. 27 нині чинного Закону № 1404-VIII).

З огляду на зазначене, помилковими є твердження, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом.

Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року ( справа № 2540/3203/18).

За приписами частинами 1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем доведено обґрунтованість позову, водночас, відповідачем вказаного нічим не спростовано.

Отже, розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 255, 257, 295, 297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Студентська, буд. 5/6,м. Харків,61024, ) про скасування постанови державного виконавця - задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця від 14.04.2015 року в рамках виконавчого провадження № 467037799 про стягнення виконавчого збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Студентська, буд. 5/6,м. Харків,61024, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. ( вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 01 червня 2020 року.

Суддя Заічко О.В.