Справа № 380/3265/20
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3265/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар Н.А. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 03.04.2019 у зв`язку із звільненням з військової служби;

зобов`язати Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період із 04.04.2019 по день фактичного розрахунку 02.04.2020 терміном 364 дні із розрахунку 403,4 грн в день.

Позиція позивача наведена у позовній заяві, у яких останній зазначив, що 26.02.2019 позивача звільнено з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту та з 03.04.2019 виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. Позивач зазначив, що відповідач при звільненні його зі служби не провів з ним повного розрахунку, зокрема не виплатив у день виключення із списків військової частини компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та індексацію грошового забезпечення. 27.03.2020 та 03.04.2020 відповідачем було перераховано на рахунок позивача кошти у загальному розмірі 74332, 52 грн, зокрема індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористану додаткову відпустку. На думку позивача, відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України, тому просить суд стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивач виключений із списків військової частини відповідно до наказу начальника Західного регіонального управління від 03.04.19 № 134-ос, у якому визначено належні до виплати позивачу на час звільнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні. Вказує, що у позивача на час звільнення не було жодних заперечень щодо розрахунку при звільненні, зокрема спору щодо розміру належних до виплати сум. Відповідний наказ позивачем не оскаржено. У подальшому Великою Палатою Верховного Суду 21.08.2019 прийнято рішення у зразковій справі № 620/4218/18. Відповідач врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у цьому рішенні, з врахуванням бюджетних асигнувань вніс зміни до наказу начальника Західного регіонального управління від 03.04.19 № 134-ос у частині виплати компенсації за неотриману додаткову відпустку 70 днів за період з 2015 до 2019 роки. У межах надходження фінансування, відповідачем 27.03.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення, а 02.04.2020 на підставі внесених змін до наказу компенсацію за додаткову відпустку. Зазначив, що компенсація не входить до складу грошового забезпечення, а є соціальною гарантією держави щодо неотриманої додаткової відпустки, а тому, відсутні підстави для врахування її в середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Додатково просив врахувати принцип справедливості та співмірності суми несплаченої при звільнення компенсації за невикористану додаткову відпустку та передбачуваної суми середнього заробітку за період несвоєчасного розрахунку. У задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою судді від 05.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Суд встановив, що 26.02.2019 наказом Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 87-ос По особовому складу старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту а пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту).

03.04.2019 наказом Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 134-ос По особовому складу ОСОБА_1 виключено з із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

10.03.2020 ОСОБА_1 вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту звернувся з адміністративним позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

Як слідує із виписки з Ощадбанку, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України 27.03.2020 перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 46646,46 грн.

03.04.2020 Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 27872, 03 грн.

Як встановив суд та не заперечується сторонами 27.03.2020 відповідачем було нараховано індексацію грошового забезпечення, а 03.04.2020 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

У зв`язку з виплатою Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України у добровільному порядку ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, 30.04.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду задоволено заяву представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду та залишено позов ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії без розгляду.

Позивач вважає, що невиплата йому індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 рр. у передбачені Кодексом законів про працю України строки є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки відповідних виплат, зокрема за період з 04.04.2019 по 02.04.2020, тому звернувся з даним позов до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з статті 3 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, ;Про Збройні Сили України, ;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня фактичного розрахунку з працівником.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначено вище, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Суд встановив, що у день виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 03.04.2019, належна йому сума індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015- 2019 рр. виплачена не була, а остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 27.03.2020 та 03.04.2020 відповідно, то відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України слід розраховувати за період з 04.04.2020 до 02.04.2020 включно.

З огляду на наведенні приписи законодавства, суд відхиляє доводи відповідача, що у позивача на час звільнення не було жодних заперечень щодо розрахунку при звільненні, зокрема спору щодо розміру належних до виплати сум.

Суд зазначає, що чинним законодавством України саме на відповідача покладено обов`язок здійснити розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового складу за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Водночас, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Варто зауважити, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд вважає за можливе зменшити розмір розрахованої позивачем суми, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Як слідує з матеріалів справи, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України 27.03.2020 перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 46646,46 грн.

03.04.2020 Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 27872, 03 грн.

Як встановив суд та не заперечується сторонами 27.03.2020 відповідачем було нараховано індексацію грошового забезпечення, а 03.04.2020 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

У зв`язку з виплатою Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України у добровільному порядку ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, 30.04.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду задоволено заяву представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду та залишено позов ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії без розгляду.

Таким чином, відповідач у добровільному порядку виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки.

Загальний розмір нарахованих та виплачених відповідачем позивачу сум становить 74332, 52 грн.

Розмір середнього заробітку за весь час затримки відповідних виплат, зокрема за період з 04.04.2019 по 02.04.2020, який просить стягнути позивач з відповідача становить 146 837, 60 грн.

Суд вважає непропорційною заявлену позивачем суму до відшкодування, визначену виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача у розмірі 146 837, 60 грн, відповідно такий підлягає зменшенню.

Щодо застосування до обставин даної адміністративної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд вказує наступне.

До Львівського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік позивач звернувся 10.03.2020.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

Відповідне право позивач реалізував лише через представника 26.10.2019 звернувшись до відповідача з адвокатським запитом про нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а до суду з позов лише 10.03.2020.

Позивача виключено зі списків військової частини 03.04.2019, з запитом про нарахування відповідної компенсації останній звертається лише через сім місяців, а з відповідним позовом майже через рік.

На переконання суду, саме зволікання з боку позивача призвели до такого тривалого періоду затримки розрахунку, оскільки позивач реалізував своє право на захист порушених прав майже через рік.

Судом встановлено, що виплачена позивачу сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення становлять 74332, 52 грн, що є майже у двічі меншою ніж заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні (146 837, 60 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 75000, 00 грн.

Суд зазначає, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладених норм діючого законодавства та встановлених обставин даної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби у розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.3 розділу УІ «Прикінцеві положення» КАС України строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину.

Повний текст рішення виготовлений 29.05.2020 року.

Суддя Кухар Н.А.