Справа № 520/900/2020
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 р. Справа № 520/900/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Сіренко О.І. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.04.20 року по справі № 520/900/2020

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України , Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просив суд: визнати бездіяльність ліквідаційної комісії ДЗЕ НП України протиправною по ненаданню вихідної допомоги при звільненні, у розмірі не менше 13886 грн. 95 коп. та ненаданню компенсації за несвоєчасний розрахунок, у розмірі 27773 грн. 09 коп.; зобов`язати ліквідаційну комісію ДЗЕ НП України вчинити певні дії, а саме надати йому вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 13886 грн. 95 коп. та здійснити компенсацію у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної сили; зобов`язати ліквідаційну комісії ДЗЕ НП України вчинити певні дії, а саме надати йому довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення; судові витрати покласти на ліквідаційну комісію ДЗЕ НП України та судовий збір у розмірі 840 грн., 80 коп.; зобов`язати НПУ здійснити контроль за виконанням судового рішення; відповідно до статті 382 КАС здійснити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року частково задоволено позов.

Визнано бездіяльність ліквідаційної комісії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України протиправною щодо непризначення щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням передбаченої пунктом 11 Порядоку № 393 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992.

Зобов`язано ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України призначити ОСОБА_1 щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням передбачену пунктом 11 Порядку № 393 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992.

Зобов`язано ліквідаційну комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України надати ОСОБА_1 довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і винести в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення залишити без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 № 395 о/с "По особовому складу" старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній сфері, управління захисту економіки в Луганській області, з 02.12.2019 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 24).

03.01.2020 позивач звернувся до ДЗЕ НПУ із заявою щодо надання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпПУ та довідки про роботу і заробітну плату відповідно до статті 49 КЗпПУ (а.с. 25-26).

Департаментом захисту економіки Національної поліції України надано відповідь від 15.01.2020 № Д-2 в якій зазначено, що у позивача відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їх сімей" недостатньо вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги. При цьому позивачу надано довідку про заробітну плату за грудень 2019 та зразок заяви на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 11 зазначеної постанови (а.с. 57-59).

Позивач вважає, що невиплата грошової допомоги порушує його права та законні інтереси у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності ліквідаційної комісії ДЗЕ НП України протиправною по ненаданню вихідної допомоги при звільненні та зобов`язання надати вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 13886 грн 95 коп, виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України Про національну поліцію від 02.07.2015 № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною 1 статті 77 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється зокрема: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Правове регулювання служби в поліції регламентується статтею 60 Закону № 580-VIII, згідно якої проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.102 Закону України Про Національну поліцію пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII (надалі - Закон № 2262-XII).

Статтею 9-1 цього Закону передбачено, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 (далі - Порядок № 393).

Пунктом 11 Порядку № 393 визначено, що особам, звільненим зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням.

Річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх зі служби. Допомога виплачується з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні.

Виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управлінням державної охорони, Службою судової охорони через уповноважені ними органи.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799.

Відповідно до пункту 23 Порядку 260, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача надати йому одноразову вихідну допомогу при звільненні, зазначив, що він має стаж служби в органах поліції 7 років 2 місяці та 16 днів, спеціальним законодавством не врегульовано порядок надання йому вихідної допомоги при звільненні, однак дані правовідносини регулюються загальним законодавством, а саме статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ), що дає йому право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судова колегія зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 № 841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» передбачено ліквідувати Департамент захисту економіки, як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції (далі - постанова КМУ № 841).

Наказом Національної поліції України від 26.09.2019 № 959 «Про внесення змін до структури та штатів Національної поліції України», на який посилається суд першої інстанції, внесено зміни до структури територіальних органів поліції та виключено, зокрема, з підпункту 1 пункту 27 позицію «Департамент захисту економіки (у складі кримінальної поліції»).

Згідно з частиною третьою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

У зв`язку з цим, усіх працівників Департаменту з числа тих, хто не виявив бажання продовжувати службу в інших органах поліції, було звільнено за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до наказу Департаменту від 27.11.2019 № 395 о/с «По особовому складу» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетні й сфері, управління захисту економіки в Луганській області, з 02.12.2019 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

03.01.2020 позивач звернувся до Департаменту із заявою щодо надання одноразової вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпПУ та довідки про роботу і заробітну плату відповідно до статті 49 КЗпПУ.

Департаментом надано відповідь ОСОБА_1 від 15.01.2020 № Д-2, в якій зазначено, що у позивача відповідно до пункту 10 постанови № 393, недостатньо вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги. При цьому позивачу надано розрахунковий лист за грудень 2019 року та зразок заяви на отримання щомісячної грошової допомоги, передбаченої пунктом 11 зазначеної постанови.

Згідно з абзацом третім пункту 10 Постанови № 393 працівникам поліції, які звільняються зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, за наявності 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомогам в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з наказом Департаменту від 27.11.2019 № 395 о/с «По особовому складу» станом на день звільнення ОСОБА_1 його стаж служби в поліції в календарному обчисленні склав 07 років 02 місяці 16 днів, якого за умовами підпункту 2 пункту 10 постанови № 393 не достатньо для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні через скорочення штатів.

Відповідно до пункту першого частини першої етапі 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 44 КЗпІІУ при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку.

З вищенаведеного вбачається, що норма підпункту 2 пункту 10 постанови № 393 та норма статті 44 КЗпПУ співвідносяться як спеціальна та загальна норми права відповідно.

Колегія суддів зазначає, що норма статті 44 КЗпПУ поширює свою дію на необмежене коло осіб (є загальною), а норма підпункту 2 пункту 10 постанови № 393 стосується виплати одноразової грошової допомоги певним категоріям працівників, у тому числі і поліцейським (є спеціальною).

Відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Тому, і спеціальні підстави виплати одноразової грошової допомоги поліцейським обумовлені особливими умовами проходження служби в поліції, у зв`язку з чим носять заохочувальний характер.

Тобто у даному випадку правильним способом вирішення конкуренції вказаних норм є застосування принципу «найбільшої галузевої приналежності норми права», коли застосовується саме той нормативно-правовий акт, який регулює конкретно-визначене коло правовідносин, зокрема, при вирішенні питання, який спеціальний нормативно-правовий акт слід застосовувати до даних спірних правовідносин, потрібно керуватись нормами Закону України «Про Національну поліцію» (ст. 59), оскільки служба в поліції є державною службою особливого характеру, а також нормою підпункту 2 пункту 10 постанови № 393, так як нею, на відміну від норми статті 44 КЗпП, визначено підстави виплати одноразової грошової допомоги саме поліцейським, звільненим через скорочення.

За результатами аналізу пункту 10 постанови № 393 вбачається, що одноразова грошова допомога при звільненні поліцейського виплачується йому не тільки за певних підстав його звільнення: за станом здоров`я, за віком, за скороченням штатів, за власним бажанням, а й за певної обставини - наявність відповідного стажу. Крім того, розмір допомоги також залежить від стажу поліцейського, який звільняється.

Визначення таких передумов (обставин) для виплати одноразової грошової допомоги саме поліцейським, носить не обмежувальний характер, а навпаки стимулюючий характер, оскільки наявність вказаних передумов спрямована, насамперед на заохочення поліцейського не звільнятись зі служби в поліції, навіть у разі скорочення штатів, а шукати шляхи продовжувати службу в поліції в інших її органах чи підрозділах.

Так, відповідно до статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Отже, оскільки в спеціальному законодавстві (в підпункті 2 пункту 10 постанови № 393) визначені підстави та умови виплати поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні через скорочення штатів, до спірних правовідносин норми КЗпП не застосовуються.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні, що передбачена пунктом 10 постанови № 393, адже в останнього недостатньо необхідного стажу служби в поліції (повинен бути не менше 10 років), а відтак Департаментом проведено повний та своєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є незаконними, необгрнутованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання бездіяльності по ненаданню компенсації за несвоєчасний розрахунок протиправною та зобов`язання здійснити компенсацію у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної сили, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення ОСОБА_1 зі служби у відповідача був відсутній обов`язок нарахувати та виплатити допомогу передбачену пунктом 11 Порядку № 393, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Національній поліції України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується, що на день звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок.

Враховуючи, що допомога на яку позивач має право, обчислюється з дня звільнення зі служби та виплачується протягом року з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що вимога про нарахування та виплату компенсації за несвоєчасний розрахунок у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної є необґрунтованою, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 зі служби у відповідача був відсутній обов`язок нарахувати та виплатити допомогу передбачену пунктом 11 Порядку № 393, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми це прерогатива суду.

Як встановлено ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року по справі 520/900/2020 в частині відмови в задоволенні позову прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 по справі № 520/900/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко З.О. Кононенко