Справа № 120/950/20-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 травня 2020 р. Справа № 120/950/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019 про відмову в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,6134 га за кадастровим номером :02:005:0339, із цільовим призначення для ведення фермерського господарства.

Ухвалою від 06.03.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що у вересні 2019 року позивач звернувся з клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про затвердження технічної документації та передачі у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 2,6134 га на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області. В той же час, надана позивачем документація не відповідає переліку, визначеному ст. 25 Закону України "Про землеустрій". Крім того, технічна документація розроблена на підставі розпорядження Барської райдержадміністрації від 06.12.2005 року №530 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по відведенню земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Маньковецької сільської ради», яке на момент розроблення документації уже втратило чинність. Також зазначив, що розпорядженням надано дозвіл на відведення земельної ділянки із земель резервного фонду, що суперечить вимогам cт. 25 ЗК України. Крім того, зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.ч. 5, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України, якими прямо передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї, формування якої, в свою чергу, здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Представник відповідача також зазначив, що аналіз положень ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про те, що члени фермерських господарств мають право на безоплатну приватизацію земельної ділянки раніше наданої їм у користування. Тобто, в даному випадку вимогами Закону України «Про фермерське господарство» чітко визначено можливість отримання земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) виключно у випадку якщо вона була раніше надана безпосередньо громадянину у користування.

Ухвалою від 27.05.2020 відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача про витребування доказів, а також про розгляд даної справи з викликом сторін.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що розпорядженням Барської районної державної адміністрації Вінницької області №530 від 06.12.2005 надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації по відведенню земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства загальною площею 2,13 га із земель резервного фонду в урочищі "Майдан".

14.06.2019 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області.

Листом від 20.06.2019 №К-11330/0-2182/0/95-19 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило позивача про виявлені в технічній документації недоліки та повідомило, що після приведення документації у відповідність до вимог чинного законодавства, вона може бути розглянута в установленому порядку.

Як зазначає позивач у позовній заяві, усунувши недоліки, зазначені в листі від 20.06.2019 №К-11330/0-2182/0/95-19, 05.09.2019 він подав відповідну документації на затвердження до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Разом із тим, наказом №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило позивачу в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,6134 га за кадастровим номером :02:005:0339, із цільовим призначення для ведення фермерського господарства.

Відмовляючи в затвердженні технічної документації відповідач зазначив, що статтею 25 Закону України «Про землеустрій» встановлено види документації із землеустрою, однак, представлена позивачем документація не відповідає встановленому переліку. Крім того, вказав, що розпорядженням надано позивачу дозвіл на відведення земельної ділянки із земель резервного фонду, що суперечить вимогам cт. 25 Земельного кодексу України, яка передбачає створення резервного фонду у процесі приватизації сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, та призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

В той же час, на думку позивача, наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019 є протиправним та підлягає скасуванню, а тому він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як уже було встановлено судом вище, розпорядженням Барської районної державної адміністрації Вінницької області №530 від 06.12.2005 надано ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації по відведенню земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства загальною площею 2,13 га із земель резервного фонду в урочищі "Майдан".

Разом із тим, оскаржуваним у даній справі наказом №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019 було відмовлено в затвердженні поданої позивачем технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,6134 га за кадастровим номером :02:005:0339, із цільовим призначення для ведення фермерського господарства.

При цьому, відмовляючи в затвердженні поданої позивачем документації відповідач зазначив, що остання не відповідає видам документації, визначеним статтею 25 статтею 25 Закону України «Про землеустрій».

Надаючи оцінку даній підставі для відмови в затвердженні поданої позивачем технічної документації, суд зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Види документації із землеустрою:

а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;

б) проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць;

в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів;

г) проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок;

д) проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб;

е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь;

є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів;

ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

з) робочі проекти землеустрою;

и) технічна документація із землеустрою щодо визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України;

і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

ї) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту;

й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок;

к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Як слідує із змісту позовної заяви, а також не заперечується відповідачем, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При цьому, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) входить до переліку видів документацій, визначеного ст. Закону України «Про землеустрій».

З огляду на викладене, суд критично оцінює наведені вище посилання відповідача як на підставу відмови в затвердженні поданої позивачем технічної документації.

Крім того, суд також критично оцінює посилання відповідача на те, що розпорядженням надано позивачу дозвіл на відведення земельної ділянки із земель резервного фонду, що суперечить вимогам cт. 25 ЗК України, адже ані в оскаржуваному наказі, ані в відзиві на позовну заяву представник відповідача не наводить жодних обставин, які б підтверджували відсутність у позивача права на відведення земельної ділянки із земель резервного фонду, а також не вказує в чому саме полягає невідповідність поданої позивачем документації вимогам cт. 25 ЗК України.

При цьому, судом враховано те, що в оскаржуваному наказі відповідач, окрім наведених вище підстав для відмови, посилається також на положення ст. 118 та 79-1 ЗК України, однак, із змісту самого наказу не слідує жодного висновку щодо застосування відповідних положень ЗК України як підстави для відмови в затвердженні поданої позивачем технічної документації.

Суд також звертає увагу представника відповідача на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву на втрату чинності розпорядженням Барської райдержадміністрації від 06.12.2005 року №530, а також на положення ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», адже дані обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Крім того, посилання позивача на положення ст. 186-1 ЗК України, на думку суду, також є необґрунтованими, адже відповідні положення визначають повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, тоді як позивач звертався до відповідачів із заявою про затвердження технічної документації.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд також враховує, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному ж випадку, враховуючи усі наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний у даній справі наказ №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019 не відповідає вимогам ст. 2 КАС України, а тому наявні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Крім того, у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-18061/15-19-сг від 07.10.2019.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої на території Маньковецької сільської ради Барського району Вінницької області площею 2,6134 га за кадастровим номером :02:005:0339, із цільовим призначення для ведення фермерського господарства.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, ).

Повний текст рішення складено 29.05.2020.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна