Справа № 640/22283/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Київ №640/22283/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №51119/20/П-2608 від 13 березня 2019 року;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №122958/02/П-2686/1 від 06 червня 2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про поновлення виплати пенсії у 100% розмірі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рнокпп НОМЕР_1 );

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві кошти на відшкодування завданої протиправними рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з листопада 2015 року, у розмірі - 27341,08 грн. і виплатити на рахунок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , банк отримувач - АТ «Ощадбанк», код банку отримувача (МФО) - 322669, рахунок отримувача (IBAN) НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправність дій відповідача, зазначивши, що ОСОБА_1 , згідно матеріалів особової пенсії справи, отримує пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» по втраті годувальника (батька), проте відповідачем протиправно обмежено розмір основної пенсії, оскільки позивач перебуває на повному державному забезпеченні при навчанні в Національній академії Служби безпеки України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що курсанти та слухачі військових навчальних закладів та навчальних закладів органів внутрішніх справ і державної пожежної охорони вважаються особами, які проходять військову службу та перебувають на державному утримані, яким є і позивач, у зв`язку з цим, відповідно до частини п`ятої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивачу виплачується пенсія у розмірі 50%.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 04 вересня 2000 року отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами пенсійної справи №66.

ОСОБА_1 09 серпня 2015 року зарахований до Національної академії Служби безпеки України, де проходить військову службу (навчання) на денній формі.

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем до листопада 2015 року позивач отримував пенсію у повному обсязі.

В листопаді 2015 року сума пенсії, яка надходила на рахунок позивача зменшилась на 50%, в той ж час з вересня 2017 року по серпень 2018 року позивачу виплачувалась пенсія у повному обсязі.

Крім цього, з вересня 2018 року по лютий 2019 року позивачу знову виплачувалась пенсія у розмірі 50% від нарахованої до виплати суми, крім цього в травні-червні 2019 року позивачу також виплачено лише 50% від нарахованої суми пенсії.

В інші періоди з початку призначення пенсії суми пенсії виплачені у повному обсязі та не є предметом розгляду у даній справі.

З метою з`ясування обставин не виплати пенсії у повному обсязі, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 27 лютого 2019 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 13 березня 2019 року №51119/02/17-2686 повідомило позивача про те, що враховуючи заяву від 08 листопада 2018 року та довідку про підтвердження навчання за денною формою, позивачу проведено перерахунок пенсії та відповідно до норм статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу виплачується лише 50% пенсії, оскільки останній перебуває на державному утриманні.

Враховуючи даний лист позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 23 травня 2019 року, в якому просив повідомити про виконання абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме розмір коштів перерахованих відповідачем на рахунок Національної академії Служби безпеки України.

Листом від 06 червня 2019 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформувало позивача, що пенсійне забезпечення військових службовців, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Вказує на норми статті 32 вищезазначеного Закону, яка визначає, що дітям, які перебувають на повному державному утриманні, крім дітей, які втратили обох батьків, виплачується 50% призначеної пенсії в разі втрати годувальника.

Вважаючи такі дії і рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (надалі Закон №1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Суд зазначає, що статтею 36 Закону №1058-IV визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 36 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу.

Для реалізації норми частини першої зазначеної статті в частині другій статті 36 Закону №1058-IV визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону №1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями частини першої статті 37 Закону №1058-IV визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Пунктом 5 статті 45 Закону №1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Суд наголошує, що пунктом 2 частини другої статті 36 Закону №1058-IV чітко встановлено, що непрацездатними членами сім`ї (для призначення/переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника) вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 04 вересня 2000 року отримує пенсію по втраті годувальника.

Також суд враховує, що на момент призначення пенсії, пенсія позивачу призначена на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», в той же час, спірні відносини виникли при дії вже нового Закону №1058-IV, а тому при дослідженні спірних правовідносин судом враховуються норми саме Закону №1058-IV.

Щодо посилань відповідача у листі від 06 червня 2019 року №122958/02/П-2686/1 на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд звертає увагу сторін, що ані позивач, ані його померлий батько на момент призначення пенсії та на момент виникнення спірних правовідносин не мали право на отримання пенсії відповідно до зазначеного Закону, а тому такі посилання відповідача на зменшення розміру пенсії є протиправними.

В той же час, щодо посилань відповідача на норми частини четвертої статті 48 Закону №1058-IV, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 48 Закону №1058-IV дітям-сиротам за період перебування на повному державному утриманні пенсія у зв`язку з втратою годувальника виплачується в повному розмірі та перераховується на їхні особисті рахунки у банку.

Іншим дітям, які перебувають на повному державному утриманні, виплачується 50 відсотків призначеної пенсії у зв`язку з втратою годувальника та перераховується на їхні особисті рахунки у банку. При цьому частина пенсії, що залишилася після виплати суми пенсії у зв`язку з втратою годувальника, перераховується на банківський рахунок установи, де ця дитина перебуває на повному державному утриманні, і спрямовується виключно на поліпшення умов проживання дітей у цих установах.

Згідно з довідкою від 17 жовтня 2019 року №2015 ОСОБА_1 проходить військову службу (навчання) Національній академії Служби безпеки України з 09 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 49 Положення про проходження військової служби (навчання) курсантами вищих військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 09 жовтня 2019 року №739/2019, забезпечення курсантів грошовим забезпечення, речовим майном і житлом здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-IV (далі - Закон №2342-IV) визначено, що державним утриманням дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа - є повне забезпечення відповідно до державних соціальних стандартів матеріальними та грошовими ресурсами дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа для задоволення їх життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Статтею 4 Закону №2342-IV визначено, що заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №226 від 05 квітня 1994 року «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що повне державне утримання включає забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, особи з числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, учнів та студентів, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків, що зараховуються на повне державне утримання та протягом усього періоду навчання, включаючи вихідні, святкові дні й дні канікул, забезпечуються безоплатним харчуванням, житлом, одягом, взуттям, м`яким інвентарем, предметами першої потреби.

Юридичне визначення соціальних категорій дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, визначено статті 1 Закону №2342-IV.

Так, дитина-сирота це дитина, в якої померли чи загинули батьки; діти, позбавлені батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами внутрішніх справ, пов`язаним з ухиленням від сплати аліментів та відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, та безпритульні діти.

Абзацом 20 статті 1 Закону №2342-IV передбачено, що державне утримання дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа - повне забезпечення відповідно до державних соціальних стандартів матеріальними та грошовими ресурсами дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа для задоволення їх життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 4 №2342-IV державні соціальні стандарти для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа встановлюються незалежно від того, де така дитина або особа перебуває на утриманні та вихованні, на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку. Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються щодо:

мінімального матеріального забезпечення, витрат на харчування, одяг та взуття;

житлового забезпечення на рівні, не нижчому за встановлені у Житловому кодексі Української РСР нормативи;

житлового забезпечення таких дітей після завершення їх виховання в різних формах влаштування після досягнення ними 18-річного віку, якщо вони не мають свого житла відповідно до житлових нормативів або мають житло з характеристиками, нижчими за встановлені житлові нормативи;

мінімального стандарту щодо забезпечення гарантованого першого робочого місця, яке не може бути змінено за бажанням роботодавця протягом трьох років з моменту початку такої роботи, а в разі неможливості надання такого робочого місця - встановлення грошової компенсації на цей період, яка виплачується особі з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

мінімального стандарту разової державної фінансової допомоги при закінченні такими дітьми виховного, навчального закладу чи при закінченні перебування таких дітей у різних формах влаштування після досягнення ними 18-річного віку;

мінімального стандарту щомісячного утримання таких дітей та осіб із їх числа за умови навчання їх у вищих навчальних закладах до досягнення ними 23-річного віку або до закінчення відповідних навчальних закладів;

мінімального стандарту медичного обслуговування;

мінімального стандарту забезпечення таких дітей іграшками, що сприяють розвитку, спортивним інвентарем, газетами і журналами відповідно дитячого, юнацького, загальнопізнавального та виховного спрямування;

мінімального стандарту забезпечення дитини до надання їй статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування;

мінімального стандарту грошового забезпечення батьків-вихователів, прийомних батьків.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші додаткові мінімальні соціальні стандарти, нормативи споживання та нормативи забезпечення для дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, створюються школи-інтернати, дитячі будинки, в тому числі сімейного типу, з повним державним утриманням.

Постановою Кабінету України від 18 серпня 1994 року №565 «Про порядок повного державного утримання та забезпечення учнів державних професійних навчально-виховних закладів безкоштовним харчуванням і стипендією» встановлено, що учні державних професійних навчально-виховних закладів: із числа дітей-сиріт, дітей, які залишилися без піклування батьків, дітей, які потребують особливих умов виховання, перебувають на повному утриманні держави: забезпечуються стипендією, житлом, харчуванням, одягом, побутовими речами, предметами особистої гігієни, а також грошовими виплатами відповідно до чинного законодавства; із числа дітей-напівсиріт, із малозабезпечених сімей та із числа дітей, які проживають у відриві від батьків, забезпечуються безкоштовним триразовим харчуванням і стипендією, а учні, які проживають у сім`ях (за винятком вищезгаданих), - безкоштовним одноразовим харчуванням і стипендією.

На підставі аналізу наведених вище правових норм суд дійшов висновку, що на повному державному утриманні перебувають діти - сироти, позбавлені батьківського піклування, які навчаються в усіх типах шкіл - інтернатів. Повне державне утримання передбачає забезпечення вихованців протягом усього періоду навчання, включаючи вихідні, святкові дні, дні канікул, безоплатним харчуванням, житлом, взуттям, м`яким інвентарем, предметами першої потреби.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 протягом навчального процесу в Національній академії СБ України перебуває на повному державному утриманні.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_1 проходить військову службу (навчання) в Національній академії Служби безпеки України, суд враховує, що згідно з пунктом 65 Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, затвердженим Указом Президента України від 07 листопада 2001 року №1053/2001 та від 09 жовтня 2019 року №739/2019, забезпечення курсантів (слухачів) грошовим утриманням, харчуванням, обмундируванням і житлом здійснюється відповідно до законодавства.

За результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладені у листах від 13 березня 2019 року №51119/02/П-2608 та від 06 червня 2019 року №122958/02/П-2686/1 про відмову у виплаті за періоди з листопада 2015 року по серпень 2017 року, з вересня 2018 року по листопад 2019 року пенсії по втраті годувальника у повному обсязі, не відповідає критеріям правомірності, прийняте без урахування всіх обставин справи, а відтак є неправомірним та порушує охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача ОСОБА_1 на отримання пенсії.

Таким чином, позовна вимога про визнання таких рішень протиправним ґрунтується на матеріальному законі та відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

За приписами частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналізуючи дані положення Кодексу можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував свої дискреційні владні повноваження та прийняв рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу у повному обсязі, позовна вимога про зобов`язання прийняти рішення про поновлення виплати пенсії у 100% розмірі ОСОБА_1 також підлягає задоволенню, що буде належним способом дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

З урахуванням того, що виплата пенсії позивачу проведено невірно саме з вини відповідача, тому наявні підстави для зобов`язання проведення такої виплати саме за періоди з листопада 2015 року по серпень 2017 року, з вересня 2018 року по листопад 2019 року, тобто з дати порушення відповідачем прав позивача, що встановленому у даному рішенні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи усе вищенаведене в сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №51119/20/П-2608 від 13 березня 2019 року.

3. Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №122958/02/П-2686/1 від 06 червня 2019 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про поновлення виплати пенсії у 100% розмірі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ).

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві кошти на відшкодування завданої протиправними рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з листопада 2015 року, у розмірі - 27341,08 грн. і виплатити на рахунок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , банк отримувач - АТ «Ощадбанк», код банку отримувача (МФО) - 322669, рахунок отримувача (IBAN) НОМЕР_2.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська,16, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко