Справа № П/320/767/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/767/20 Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року про повернення позовної заяви.
у справі №П/320/767/20
за позовом ОСОБА_1
до відповідача Військової частини НОМЕР_1
про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :
У січні 2020 року до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд: стягнути з Військової частини НОМЕР_1 компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019 по 28.11.2019 у сумі 90022,86 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначено, що позивачу необхідно подати суду позовну заяву, оформлену з дотриманням положень ч. 5 ст. 160 КАСУ у кількості екземплярів, що відповідає кількості учасників справи із зазначенням у ній: обґрунтування порушення прав та інтересів заявника із визначенням змісту порушених прав; наявності оригіналів письмових доказів, копії яких долучено до справи; посвідчення копій всіх приєднаних до матеріалів позовної заяви документів у порядку, встановленому ч. 5 ст. 94 КАСУ; надання квитанції про сплату судового збору за другу вимогу немайнового характеру у розмірі 909,23 грн.
ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали про залишення позовної без руху подана заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої були додані копії довідки на отримання грошової компенсації, рапорту позивачки про здачу посади та виключення її зі списків військової частини, розрахунково-платіжної відомості та контракту про проходження військової служби.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачу.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, дійшов висновку, що позивачем не виконано своєчасно вимоги ухвали Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року, а саме: не сплачено судовий збір та не надано усіх витребуваних документів, в тому числі, позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ст. 160 КАСУ, доказів вступу позивачки на військову службу, документів, які підтверджують одержання сум (виписки банківської картки; відомостей про виплату грошового забезпечення тощо); доказів неодержання майна ОСОБА_1 за період проходження військової служби; не зазначила у позовній заяві порядку звільнення з військової служби та дії, які були вчинені нею для одержання компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні; підстав для звільнення з військової служби..
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем (надалі апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність ухвали суду першої інстанції та порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування ухвали суду.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем в позовній заяві викладено всі обставини справи з посиланням на докази, які зокрема знаходяться у відповідача, а на останнього покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій та правомірність прийняття рішень. Також, апелянт зазначає, що у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», остання звільнена від сплати судового збору, проте, суд першої інстанції не взяв до уваги дані твердження позивачки.
Відповідачем не подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід скасувати, з наступних підстав.
Відповідно до частин 1 3 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.
Приписи пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Отже, єдиною підставою для повернення позовної заяви відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України є неусунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк.
В частині щодо несплати судового збору за подання позовної заяви, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи при поданні позовної заяви у січні 2020 року та при поданні заяви про усунення недоліків позовної заяви позивачем зазначено, що вона є учасником бойових дій, а отже у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 N 3674-VI.
В розумінні статей 1, 2 Закону N 3674-VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року №12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року №R(81)7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).
Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України».
Статтями 3, 5 Закону України «Про судовий збір» встановлені перелік об`єктів, за які не справляється судовий збір, та коло осіб, звільнених від його сплати.
Постановляючи ухвалу про залишення заяви позивача без руху суд першої інстанції виходив з того, що на заявника не поширюються пільги зі сплати судового збору, відтак за подання такої заяви відповідно до вимог процесуального закону справляється судовий збір.
Відповідно до пункту 13 частини1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, учасники бойових дій у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
В свою чергу, статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Тобто, ОСОБА_1 , як ветеран війни - учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням від 10 листопада 2016 року серії НОМЕР_2 , має право на пільги, встановлені законодавством України для вказаної категорії осіб, зокрема, і на звільнення від сплати судового збору відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року (справа № 800/203/17), постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року (справа № 814/2038/17), від 22 березня 2019 року (справа №825/934/18), зазначено, що звужене тлумачення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" є неправильним у контексті застосування принципу верховенства права.
Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту норми пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій під час звернення їх до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їхніх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.
Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття процесуального рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно з порушенням норм процесуального права зобов`язано позивача сплатити судовий збір, а отже, ухвала про повернення позовної заяви в даній частині підлягає скасуванню.
Крім того, в ухвалі про повернення позовної заяви суд першої інстанції зазначив, що позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема: не надала суду усіх витребуваних документів, в тому числі, позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ст. 160 КАСУ, доказів вступу позивачки на військову службу, документів, які підтверджують одержання сум (виписки банківської картки; відомостей про виплату грошового забезпечення тощо); доказів неодержання майна ОСОБА_1 за період проходження військової служби; не зазначила у позовній заяві порядку звільнення з військової служби та дії, які були вчинені нею для одержання компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні; підстав для звільнення з військової служби.
Позивачем було надано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, в якій остання обґрунтувала підстави звернення до суду з адміністративним позовом та зазначила про наявність доказів, які слугували б підставою для відкриття провадження у справі.
Однак, судом першої інстанції при винесені ухвали про повернення позовної заяви не було враховано надану позивачем заяву на усунення недоліків позовної заяви.
Відповідно до частини 2 статті 6, частин 1, 2 статті 7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Аналогічна норма закріплена також у статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Європейським судом з прав людини також вказується про те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).
Зокрема, у рішенні по справі «Miragall Eckolano v.» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Perez de Rada Cavanilles v.» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 36 рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France № 23805/94) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
В рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Постановивши ухвалу про повернення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення її права звернення до адміністративного суду, гарантованого ст. 5 КАС України.
Також, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивачем викладено позовні вимоги на власний розсуд, а суд не позбавлений права надати належну оцінку даним доводам під час розгляду справи по суті та витребування документів, які вважає недостатніми для прийняття рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального і процесуального права призвели до помилкового вирішення справи, а тому ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасування, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 242, 246, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу №П/320/767/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк