Справа № 640/239/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Київ № 640/239/20

Суддя Окружного адміністративного суду м. Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови про оголошення розшуку майна боржника,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32, ), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про оголошення розшуку майна боржника, видану 05.12.2019 року у виконавчому провадженні №53152142.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова винесена державним виконавцем неправомірно, оскільки останньому було достеменно відомо місцезнаходження боржника та його майна, в т.ч. транспортного засобу, незважаючи на це, державний виконавець виніс постанову про розшук автомобіля, попередньо не звернувшись до банку, який є іпотекодержателем зазначеного майна.

Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на виконання постанови про стягнення виконавчого збору, відповідачем здійснювались заходи щодо його стягнення. Так, у декларації про доходи та майно, наданої позивачем на вимогу державного виконавця, не було вказано про наявність транспортного засобу, який відповідно до листа Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 27.11.2019 року за №31/26-1854/1 є власністю позивача, в зв`язку із чим, відповідачем була винесена постанова про оголошення у розшук вказаного майна.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно матеріалів справи, на примусовому виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №43282358 з примусового виконання виконавчого напису №437 від 15.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості в розмірі 3 227 991,88 грн, шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

16.05.2014 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

07.10.2016 року державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору.

На підставі п. 9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.

В зв`язку із чим, 20.12.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2016 року ВП №52359577.

Я зазначає позивач, вказану постанову він отримав 13.12.2019 року.

24.12.2019 року на адресу позивача надійшла постанова по розшук майна боржника від 05.12.2019 року, а саме автомобіля марки MAZDA 6 1999, 2008 року випуску, сірий, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .

Не погоджуючись із винесеною постаново, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

В силу приписів частин 2 та 3 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Частинами четвертою статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією. Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку. Витрати, пов`язані з розшуком боржника, майна боржника та його зберіганням, дитини за виконавчими документами про відібрання дитини, стягуються з боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, державному виконавцю з метою виконання рішення надано право застосовувати такий захід примусового виконання рішень, як оголошення розшуку транспортного засобу.

Матеріалами справи встановлено, що 20.12.2016 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2016 року ВП №52359577 та здійснювались заходи по примусовому виконанні рішень.

Так, згідно поданої 04.12.2019 року декларації про доходи та майно боржника фізичної особи, яка долучена до матеріалів справи і була надана позивачем на вимогу державного виконавця, боржник не зазначив про транспортний засіб, який є у нього у власності.

В зв`язку із чим, державним виконавцем 05.12.2019 року за № 53152142/7 був зроблений письмовий виклик до державного виконавця, з вимогою про надання письмових пояснень відносно зазначення неправдивої інформації в декларації про доходи та майно боржника, а саме щодо автомобіля марки MAZDA 6 та причіпа ПГМФ 8915.

13.12.2019 року позивач надав письмові пояснення, відповідно до яких, в декларації про майно та доходи боржника він не вказав про автомобіль, оскільки не вважає його своєю власністю, тому що він належить «КБ «Надра-Банк» на підставі кредитного договору.

Доказів щодо вказаних обставин позивачем ані державному виконавцю, ані суду не було надано.

Проте, відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 27.11.2019 року за № 31/26-1854/1, державному виконавцю були надані результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автомобіля марки MAZDA 6 1999, 2008 року випуску, сірий, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , на підставі свідоцтва від 19.06.2019 року.

Відтак, суд вважає, що в зв`язку із приховуванням інформації про наявний транспортний засіб, на підставі ч.3 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про оголошення розшуку майна боржника, видана 05.12.2019 року у виконавчому провадженні №53152142 є законною та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваної постанови.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись вимогами статей 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Н.Г. Вєкуа