Справа № 400/3684/19
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2020 р. № 400/3684/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачів:Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, пр-т Перемоги, 55/2, м. Київ, 03168; Генерального штабу Збройних Сил України, пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168; Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

про:визнання дій неправомірними та незаконними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України з вимогами про визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги при звільненні з урахуванням повного розміру грошового забезпечення, а саме: грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 у розмірі 60% місячного грошового забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на частину другу статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої одноразова грошова допомога при звільненні обраховується від місячного грошового забезпечення, та частину другу статті 9 цього Закону, згідно з якою до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військове звання, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення. За таких обставин, на думку позивача, під час нарахування одноразової допомоги при звільненні відповідачі повинні були враховувати у тому числі і щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.09.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 у цій самій справі, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою від 10.10.2019 Верховний Суд скасував постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.09.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 та направив справу на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.

У відзивах на позовну заяву відповідачі - Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України - позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Свою позицію відповідачі обґрунтували тим, що додаткова грошова винагорода у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, має тимчасовий характер, виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира військової частини або вищого командира залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, і тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України відзиву на позовну заяву не надало. У запереченні, що надавалося цим відповідачем до суду під час розгляду справи № 814/1424/16, відповідач заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у позові з підстав, аналогічних тим, що наведені у відзивах решти двох відповідачів.

Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генеральний штаб Збройних Сил України також зазначили у відзивах на позов, що військовослужбовці Головного управління Військової служби правопорядку перебувають на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, яке здійснює нарахування та виплату коштів цим військовослужбовцям на підставі організаційно-розпорядчих актів начальника Головного управління Військової служби правопорядку, і саме цей відповідач проводив розрахунок і виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Позивач надав до суду заяву, якою доповнив позовні вимоги вимогою про зобов`язання відповідачів здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів по день фактичного розрахунку.

Суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України. Заяв про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи не надходило.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив військову службу у Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України з 10.01.2016 по 10.06.2016, що підтверджується копіями витягів з наказів начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) від 11.01.2016 № 4 та від 10.06.2016 № 100.

10.06.2016 позивача, звільненого з військової служби служби за станом здоров`я, наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) № 100 виключено із списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Центрального районного військового комісаріату міста Миколаєва.

Календарна вислуга позивача у Збройних Силах України становить 30 років 00 місяців 24 дні.

У наказі від 10.06.2016 № 100, серед іншого, визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 30 календарних років.

У період з 10.01.2016 по 10.06.2016 позивачу виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, розмір якої у січні 2016 року становив 4 069,26 грн., у лютому травні 2016 року 5 803,86 грн., у червні 2016 року 1 934,62 грн, що підтверджується довідкою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 14.07.2016 № 305/584.

При звільненні з військової служби позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 за 30 календарних років у сумі 145 096,50 грн, що підтверджуються копіями витягу з наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.06.2016 № 100 та грошового атестату серії ЗУ № 225910, виданого Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України.

До складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислена одноразова грошова допомога при звільненні, вищезазначена щомісячна додаткова грошова винагорода не включена. Зазначена обставина визнається сторонами у заявах по суті справи і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому ця обставина не потребує доказування.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII „Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлює, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 „Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Позивача звільнено з військової служби на підставі пункту «б» частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII (за станом здоров`я).

На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складає 30 років, а відтак, відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 „Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.

За змістом пункту 9.1 розділу IX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (зі змінами) (далі - Інструкція) грошове забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, включає: оклад за військове звання, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Аналогічні норми щодо невключення винагород до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, містить також Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 № 550.

Разом з тим, необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надає повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17 та від 31.07.2019 у справі № 826/3398/18.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вищеозначеній справі Велика Палата дійшла таких висновків:

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Суд врахував висновок вказаної постанови Верховного Суду, оскільки саме в ньому міститься позиція Верховного Суду щодо складових грошового забезпечення військовослужбовців, і цей висновок безпосередньо впливає на порядок визначення одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Як установив суд, додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на переконання суду, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.

Отже, у цій частині позов належить задовольнити.

Одночасно суд погоджується з аргументами відповідачів - Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України щодо відсутності протиправності у їхніх діях відносно позивача, оскільки розрахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні здійснювало саме Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання здійснити розрахунок та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні коштів по день фактичного розрахунку суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України

від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, після видання наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини з таким військовослужбовцем повинен бути проведений розрахунок.

У постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає до застосування у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ураховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають до застосування норми Кодексу законів про працю України.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України містить норму щодо відповідальності роботодавця у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в установлені законом строки.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/201 визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався

Тобто Конституційний Суд України вбачає наявність підстав для звернення працівника до суду за отриманням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у проведенні роботодавцем фактичного розрахунку з таким працівником.

Отже, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступає за наявності сукупності таких обставин:

- невиплата з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення;

- проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником.

Також суд зазначає, що до моменту проведення фактичного розрахунку неможливо установити період, за який виникає обов`язок роботодавця провести повний розрахунок із працівником.

Матеріалами справи не підтверджується обставина повного розрахунку відповідача з позивачем.

Натомість, з позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує обов`язок відповідача виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні саме у прив`язці до майбутнього розрахунку з ним в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на виконання рішення суду у цій справі, що суперечить статті 117 Кодексу законів про працю України.

На підставі вищенаведеного суд вважає позовні вимоги у цій частині такими, що заявлені передчасно (до дати проведення відповідачем фактичного повного розрахунку із позивачем), у зв`язку з чим у цій частині у позові належить відмовити.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (пр-т Перемоги, 55/2, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код за ) , Генерального штабу Збройних Сил України (пр. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код за ) , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код за ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 „Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код за ) здійснити перерахунок ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги при звільненні за 30 календарних років, додатково врахувавши до складу грошового забезпечення грошову винагороду у розмірі 60 % місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 „Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) різницю між раніше виплаченою сумою одноразової грошової домогою в розмірі 145096,50 грн., та сумою такої допомоги, нарахованої на виконання рішення суду.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна