Справа № 640/14072/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Київ №640/14072/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби України м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 24.04.2019 № 0-2655, № 0-2655 та № 0-2655.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті неуповноваженою на те особою, не містять доданого розрахунку визначених податкових зобов`язань та були надіслані на невірну адресу позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання (письмове провадження) та запропоновано відповідачу подати суду упродовж 15-ти днів з дня отримання цієї ухвали суду нормативно та документально обґрунтований відзив на позовну заяву з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень контролюючий орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, в травні 2019 року ним було отримано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України м. Києві від 24.04.2019 року:

- № 0-2655, яким позивачеві визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 32 824, 26 грн.;

- № 0-2655, яким позивачеві визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 1 470, 59 грн.;

- № 0-2655, яким позивачеві визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 2 490, 69 грн.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок погашення зобов`язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і плати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, вжиття контролюючим органом заходів з метою погашення платниками податкового боргу врегульовано Податковим кодексом України.

Відповідно до ст.265 Податкового кодексу України, податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В силу вимог пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України).

Згідно з пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 Податкового кодексу України).

З доводів відповідача вбачається, що за даними ГУ ДФС у м. Києві та ІТС «Податковий блок» станом на 16.08.2019 за громадянином ОСОБА_1 обліковується у АДРЕСА_2 (загальна площа - 79 кв.м), житловий будинок у АДРЕСА_3 (загальна площа 1 050, 80 кв.м ) та квартира у АДРЕСА_1 (загальна площа 66, 90 кв . м .).

Зазначені обставини щодо наявності у власності позивача вказаної вище нерухомості ним не заперечуються.

Окрім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем і не заперечується власне наявність в нього обов`язку щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Натомість, спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення того, чи прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення уповноваженою на те особою, та з дотриманням приписів податкового законодавства.

Судом встановлено, що податкові повідомлення-рішення від 24.04.2019 № 0-2655, № 0-2655 та № 0-2655 прийнято уповноваженою особою ГУ ДФС у м. Києві К. Рябець та її підпис міститься на оскаржуваних рішеннях.

При цьому, на переконання позивача, К. Рябець не мала права на підписання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки відповідно до даних зазначених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань уповноваженими представляти Головне управління ДФС у м. Києві у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи мають ОСОБА_2 (керівник), ОСОБА_3 (підписант) та Ільяшенко Микола Вікторович (підписант).

Окрім того, за твердженнями позивача, на офіційному сайті Головного управління ДФС у м. Києві (веб посилання http://kviv.sfs.gov.ua/dfs-u-regioni/upovnovaieni-osobi/73192.html) міститься інформація про уповноважених осіб Головного управління ДФС у м. Києві, зокрема, головний державний ревізор-інспектор відділу адміністрування податку на нерухоме майно та транспортного податку управління податків і зборів з фізичних осіб Рябець Катерина Миколаївна відповідно до наказу від 22.03.2018 №4457 уповноважена на винесення податкових повідомлень-рішень, рішень про визначення податкових зобов`язань відповідно до вимог ПКУ, а саме: п. 266.7 ст. 266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»; п. 267.6 ст. 267 «Транспортний податок», однак ПК України, Порядок №1204 та інші нормативно-правові акти України не містять такого визначення як «винесення податкових повідомлень-рішень», а на підписання податкових повідомлень-рішень Рябець Катерина Миколаївна наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 22.03.2018 № 4457 не уповноважена.

Проаналізувавши доводи позивача щодо повноважень Рябець К.М. на винесення/прийняття/підписання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 року № 1797-VIII, який набув чинності 01 січня 2017 року, включено до Податкового кодексу України (далі - ПК України) норму, яка визначає зміст поняття «уповноважена особа контролюючого органу». Так, відповідно до пп. 14.1.1371 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України уповноважена особа контролюючого органу - посадова (службова) особа контролюючого органу, уповноважена керівником такого органу на виконання певних його функцій в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 20.4 ст. 20 Податкового кодексу України керівник контролюючого органу має право надавати посадовим (службовим) особам такого органу повноваження на виконання певних функцій, передбачених цим Кодексом, законодавством з питань сплати єдиного внеску, законодавством з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за погодженням з керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

При цьому, відповідно до пп. 21.1.8 п. 21.8 ст. 21 Податкового кодексу України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані оприлюднювати на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, перелік уповноважених осіб контролюючого органу та переданих таким особам функцій у випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, Перелік уповноважених осіб з обов`язковим визначенням переданих кожній особі функцій повинен бути оприлюднений на офіційному сайті податкового органу. При цьому особи, визначені в такому переліку, мають виключно ті повноваження, що вказані у такому переліку.

Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 з метою встановлення єдиного порядку надіслання податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі - Порядок №1204), визначає форму та порядок надіслання (вручення) контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків.

Розділом III Порядку №1204 передбачаються вимоги щодо порядку надіслання (вручення) контролюючим органом податкових повідомлень-рішень платникам податків.

У відповідності до пункту 1 розділу ІІІ Порядку №1204 структурний підрозділ контролюючого органу, який склав податкове повідомлення-рішення відповідно до Кодексу, роздруковує його у двох примірниках (податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» - в одному примірнику) та після погодження з підрозділами правової роботи передає на підпис керівнику (виконуючому його обов`язки, його заступнику або уповноваженій особі) контролюючого органу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу (пункт 3 розділу ІІІ Порядку №1204).

Як власне зазначено позивачем, Рябець Катерина Миколаївна відповідно до наказу від 22.03.2018 №4457 уповноважена на винесення податкових повідомлень-рішень, рішень про визначення податкових зобов`язань відповідно до вимог ПКУ, а саме: п. 266.7 ст. 266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»; п. 267.6 ст. 267 «Транспортний податок».

При цьому, на переконання суду, поняття «винесення податкових повідомлень-рішень» включає у себе повноваження щодо прийняття та підписання відповідних рішень контролюючих органів, натомість, трактування позивачем на власний розсуд наявності чи відсутності повноважень посадової особи відповідача суд сприймає критично, та вважає недостатніми підставами для визнання протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки відповідним наказом покладено на Рябець К.М. повноваження щодо винесення повідомлень-рішень відповідно до вимог ПКУ, а саме: п. 266.7 ст. 266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Щодо посилань позивача на відсутність розрахунків до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд зазначає наступне.

Абзацом 6 пункту 58.1 статті 58 ПК України передбачено розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій, а абз. 7 цього пункту - розрахунок грошового зобов`язання.

Пунктом 9 розділу II Порядку №1204, передбачено, що До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Згідно з абзацом 7 пункту 58.1 статті 58 ПК України Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

При цьому підпунктом 14.1.157 пункту 14.1 статті 14, пункту 57.3 статті 57, пункту 58.1 статті 58 ПК України встановлено, що виключно податкове повідомлення-рішення визначає суму грошового зобов`язання у встановлених законом випадках та є підставою для сплати такого зобов`язання.

Суд зазначає, що будь-які складені розрахунки чи інші документи мають суто інформативний характер і не можуть бути окремою підставою для стягнення грошового зобов`язання, штрафних (фінансових) санкцій та їх сплати.

Однак, як зазначеним вище Порядком №1204, так і іншими чинними актами законодавства форма розрахунку не затверджена, у зв`язку чим суд відхиляє доводи позивача щодо відсутності розрахунку податкових зобов`язань, як самостійну підставу для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

При цьому, необхідно зазначити, що позивачем в позовній заяві не наведено доводів щодо невідповідності чи помилковості сум грошових зобов`язань, визначених податковими повідомленнями-рішеннями 24.04.2019 № 0-2655, № 0-2655 та № 0-2655, а лише зазначено про відсутність розрахунку, тобто правильність, визначених контролюючим органом сум грошових зобов`язань позивачем фактично не заперечується.

Стосовно доводів позивача щодо направлення податкових повідомлень-рішень на адресу: АДРЕСА_4 , в той час коли адресою позивача є АДРЕСА_1 , суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №1204, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.

Суд наголошує, що податкові повідомлення-рішення від 24.04.2019 № 0-2655, № 0-2655 та № 0-2655 були отримані позивачем, про що ним власне зазначено в тексті позову, що дає суду підстави вважати, що відповідачем було направлено оскаржувані рішення на останню відому адресу місцезнаходження фізичної особи, що узгоджується з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №1204.

Відтак, обставини щодо зазначення іншої адреси (яка не стала перешкодою для отримання позивачем податкових повідомлень-рішень) не може слугувати підставою для скасування таких.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.04.2019 № 0-2655, № 0-2655 та № 0-2655.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Н.Г. Вєкуа