Справа № 320/6552/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6552/19 Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бородянської районної державної адміністрації про визнання незаконними дії, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Бородянської районної державної адміністрації про визнання неправомірною відмови від 02.10.2019 № 4459/06 у встановленні статусу інваліда війни, зобов`язання встановити такий статус та видати посвідчення встановленого зразка.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 24.02.1999.

Рішенням МСЕК, позивачеві була встановлена ІІ групу інвалідності довічно у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копіями таких документів: експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії МОЗ по встановленню причинного зв`язку захворювань та смертності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС № 1900 від 24.11.1998; витягом з акту огляду МСЕК до довідки серії КИО-І № 216525 від 11.12.2003.

У період з 11.12.1984 до 01.03.1990, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією трудової книжки.

З копії довідки ГУ МВС України в Київській області № 20/В-118 від 17.05.2006, вбачається, що позивач виконував службові обов`язки, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у населених пунктах зони відчуження в такі періоди: 28 квітня 1986 - м. Чорнобиль; 29 квітня 1986 - м. Прип`ять. Під час роботи у зоні відчуження Чорнобильської АЕС отримав дозу радіоактивного опромінення - 10,46 Бер.

Також, в копії маршрутного листа, виданого ГУ МВС України у Київській області від 28.04.1998 № 20/В-0154 зазначено, що ОСОБА_1 під час участі у заходах з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС знаходився в 30-км зоні (зоні відселення) 26.04.1986 - м. Іванків Київської області; 28.04.1986 - м. Чорнобиль Київської області; 29.04.1986 - м. Прип`ять Київської області. Зазначене також підтверджується довідкою Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС в Київській області від 11.11.2019 № В-1119.

У вересні 2019 позивач звернувся до УСЗН Бородянської РДА із заявою про надання йому статусу інваліда війни як особі, залученої до складу формувань Цивільної оборони, що стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, на підставі положень п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На вказане звернення, УСЗН листом № 4459/06 від 02.10.2019 повідомило про те, що відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Відповідно до постанови КМУ № 12 від 14.01.2009, посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки МСЕК про групу та причину інвалідності та довідки, виданої органами Міноборони, МВС, МНС, СБ Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Мінпраці з зазначенням інформації про наказ чи розпорядження про залучення особи до складу формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Оскільки у позивача відсутні зазначені документи, управління не може надати йому статус особи з інвалідністю.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до відповідача не було подано всіх необхідних документів на підтвердження того, що він дійсно приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони, а тому, відповідачем правомірно визнано, що позивач не має права на встановлення статусу інваліда війни із видачею відповідного посвідчення на підсатві поданих до органу соціального захисту документів.

Доводи апеляційної скарги:

- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач був задіяний до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме під час проходження служби в органах внутрішніх справ, з огляду на що, застосуванню підлягають норми п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- з урахуванням наведеного, апелянт вважає, що йому повинні були надати статус інваліда війни, адже він приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме перебуваючи в складі органів внутрішніх справ, а не в складі цивільної оборони.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаться Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.

Відповідно до положень п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Так, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Зазначене пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС приймали участь і інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт, згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Отже, для визначення статусу інваліда війни ліквідаторам наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, слід надати довідку, яка є витягом з розпорядження начальника Цивільної оборони про те, що громадянин був залучений до складу зведеного загону ЦО відповідної області.

Водночас, слід констатувати, що належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав, однак, ця обставина є істотною, позаяк, у протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширювався б на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що не відповідає меті Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а та від 21.08.2018 у справі № 279/2285/16-а.

Верховний Суд, у постанові від 7 червня 2018 року у справі № 377/797/17, висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів також приймає до уваги, що Верховний Суд вже висловлював правову позицію щодо відсутності підстав для набуття позивачем статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Вказана позиція також була викладена у постановах від 10.10.2019 у справі № 278/1320/17, від 20.12.2019 у справі № 315/594/15-а.

Слід також врахувати і правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлену в постанові від 10.10.2019 у справі № 810/4584/18.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач до відповідача звернувся із заявою та доданими до неї документами саме на підставі положень п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідь органом соціального захисту була надана з урахуванням саме тих положень, на які посилався заявник. (а.с. 15)

Крім того, позовні вимоги обгрунтовані також посиланням на п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (залучення до складу формувань Цивільної оборони). (а.с. 3)

Тож, надані позивачем документи не підтверджують участі позивача під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони, а лише вказують про його статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав на те, що належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, саме в складі формувань Цивільної оборони, позивачем не надано, про такі докази не зазначено.

У даному випадку, відсутні докази (розпорядчі акти, накази по підприємству тощо) про безпосереднє залучення/зарахування позивача до складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони, які мають відповідну структуру, назву, підпорядкування.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції, під час розгляду цього спору не врахував того, що позивач був задіяний до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме під час проходження служби в органах внутрішніх справ, з огляду на що, застосуванню підлягають норми п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», колегія суддів зазначає, що позивач не звертався до відповідача із проханням застосувати саме ці норми, відмова відповідача стосується саме відсутності у поданих документах розпорядчих актів, наказів по підприємству про безпосереднє залучення/зарахування позивача до складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони, відповідач не розглядав питання згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а суд, розглядаючи спір, перевіряє рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність положенням чинного законодавства, за наслідок чого, не вбачається неправомірності дій/рішення відповідача під час розгляду звернення позивача про встановлення йому статусу інваліда війни, згідно з п. 9 ст. 7 Закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не приймає посилання позивача в апеляційній скарзі на приписи п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», адже їх не було покладено ні в основу для звернення до відповідача, ні під час обгрунтування позовних вимог, а тому, суд першої інстанції, дійшов до правильних висновків, за таких обставин, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Доводи, наведені у апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко