Справа № 640/1931/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Київ № 640/1931/20

Суддя Окружного адміністративного суду м. Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, ), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби . Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП №60722824 від 27.11.2019 року;

-визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчого служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення виконавчого збору ВП №60722824 від 27.11.2019 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржувані постанови незаконними, оскільки вони порушують його права, в тому числі право на об`єктивний та неупереджений перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва в справі № 752/26178/18, а також ставить під загрозу його майнові права.

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 30 січня 2020 року заяву про забезпечення позову було повернуто позивачу.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив до суду не надав.

Розглянувши наявні документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 26.04.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було хвалене заочне рішення у справі № 752/26178/18, яким був задоволений позов АТ «Альфа-Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 323 805 грн 34 коп.

Як зазначає позивач, про винесення вказаного рішення йому не було відомо.

09.01.2020 року на адресу позивача надійшла постанова старшого виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП №60722824 від 27.11.2019 року, а також постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 866 грн 24 коп.

Не погоджуючись із винесеними постановами, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішення якого суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Проаналізувавши зміст норм ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах (а саме: від 16.10.2019 у справі № 1940/1957/18, від 02.10.2019 у справі № 826/15531/17) дійшла висновку, що примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу. Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню.

Вимоги до виконавчих документів встановлені у ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом норм ч. 1, 2, абз. 1 ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Випадки, коли виконавчий збір не стягується та/або сплачений виконавчий збір підлягає поверненню, визначені в ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з ч. 5 цієї статті Закону виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 27 зазначеного Закону, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також приписами ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Зі змісту наведеної норми ч. 7 ст. 27 Закону можна дійти висновку, що стягнення виконавчого збору не відбувається у таких випадках: у разі, якщо виконавче провадження було закінчено у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню; у разі, якщо виконавчий документ визнано судом таким, що не підлягає виконанню.

Дослідивши та проаналізувавши зміст позовної заяви та поданих позивачем до суду документів і матеріалів, суд дійшов висновку, що такими не підтверджуються факт існування на момент прийняття державним виконавцем оспорюваної постанови від 27.11.2019 про стягнення виконавчого збору ВП №60722824 підстав згідно з ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

А саме, позивач зазначає, що після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, дізнався про факт існування заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року на підставі якого був виданий виконавчий лист №752/26178/18 та відкрито виконавче провадження.

Як зазначає позивач, не погоджуючись із таким рішенням, до Голосіївського районного суду м. Києва подав заяву про перегляд заочного рішення від 26.04.2019 року.

На підтвердження вказаного факту, до матеріалів справи позивач долучив копію такої заяви.

Проте, суд не приймає вказаний доказ з огляду на те, що копія цієї заяви не містить доказів її подання, а саме відмітки канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва або квитанції про поштове відправлення цієї заяви на адрес суду.

Крім того, аналіз матеріалів Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що за такою заявою провадження не відкривалось та відповідне рішення не приймалось.

Позивач, на час винесення рішення по справі, жодних доказів на підтвердження відкриття провадження у справі про скасування заочного рішення від 26.04.2019 року або самого рішення, до суду не надав.

Також суд зазначає. що в ході розгляду цієї справи сторони не повідомили суд про обставини існування рішення суду про визнання вказаного вище виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у встановленому чинним законом порядку.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, суд вважає, що станом на 27.11.2019 державний виконавець мав підстави та право винести постанову про відкриття провадження у справі та стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору.

З огляду на викладене вище, суд вважає постанови відповідача від 27.11.2019 року такими, що відповідають вимогам ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстаив для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Н.Г. Вєкуа