Справа № 640/23575/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Київ № 640/23575/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особаГромадської ради доброчесності Вища кваліфікаційна комісія суддів України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - Позивач або ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Громадської ради доброчесності (далі по тексту також - Відповідач або ГРД), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі по тесту також - Третя особа або ВККС) в якій просить:

1. Визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

2. Визнати протиправним і скасувати Рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 14.10.2019, в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджений Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки спірні висновок і рішення про його затвердження, прийняті Відповідачем із порушенням норм чинного законодавства, тож є протиправними, відповідно підлягають скасуванню з метою відновлення порушених прав Позивача.

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (у тому числі шляхом оголошення про виклик до суду); письмових відзиву та/або пояснень по суті позовних вимог суду не подав.

Третя особа явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечила, хоча про дату, час і місце судових засідань повідомлялась належним чином у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України; письмових пояснень по суті позовних вимог суду не подала.

Розглянувши у порядку письмового провадження подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 27.06.2013 № 352/2013 Позивача було призначено на посаду судді Енергодарського міського суду Запорізької області, строком на п`ять років.

Указом Президента України від 17.06.2014 № 534/2014, Позивача було переведено в межах п`ятирічного строку на роботу на посаду судді Шевченківського районного суду міста Запоріжжя. Наказом Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 14.07.2014 № 5-К Позивач зарахований до складу суду та приступив до виконання обов`язків судді Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з 14.07.2014.

Позивачем до ВККС 28.07.2016 подано заяву про проведення відносно нього кваліфікаційного оцінювання відповідно до пункту 6 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», в якій також зазначено про подання заяви про обрання суддею безстроково від 28.07.2016.

Рішенням ВККС від 01.02.2018 № 8/зп-18, зокрема відносно Позивача було призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді.

Позивач 08.05.2018 пройшов перший етап кваліфікаційного оцінювання (іспит, тестування морально-психологічних якостей і загальних здібностей) та був допущений до другого етапу (дослідження досьє та проведення співбесіди).

ВККС 15.10.2019 у межах кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, було проведено співбесіду за результатами дослідження суддівського досьє, внаслідок якої відносно Позивача було оголошено перерву, у зв`язку з отриманням висновку ГРД про невідповідність Позивача критеріям доброчесності та професійної етики, для надання суддею пояснень стосовно обставин, викладених у вказаному висновку.

Зокрема, висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений ГРД 14.10.2019, мотивовано тим, що Позивач ухвалив вісім постанов та один вирок російською мовою, керуючи Кримінальним-процесуальним кодексом 1960 року (реєстраційні №№ 54255302, 55390673, 56042779, 36801253, 47687293, 33902321, 54256865, 54255311, 36436250), чим допускав вочевидь недбале оформлення документів (підпункт 6.1. пункту 6 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням ГРД від 11.01.2019.

Іншим доводом висновку стало те, що Позивач ухвалював судові рішення не перебуваючи на робочому місці (підпункт 6.5. пункту 6 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням ГРД від 11.01.2019). Згідно з даними досьє, з 16 по 27 березня 2015 року Позивач проходив навчання у Дніпропетровському регіональному відділенні Національної школи суддів України, тоді як за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, 19 та 20 березня 2015 року він ухвалив десять судових рішень (реєстраційні №№ 51230936, 433329394, 43329397, 43329392, 43329396, 46307297, 46578054, 51300238, 50259746, 50259582).

Додатково ГРД виклала у своєму висновку інформацію, яка, на її думку, могла вплинути на оцінку судді за показниками доброчесності та професійної етики і потребувала пояснень судді, яка мотивована тим, що Позивач як суддя не відобразив відомості про право користування автомобілями у декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру, а саме: у декларації за 2013 рік - автомобілем марки Mada-6 2013 року випуску, що виникло у 2013 році; у декларації за 2012-2013 роки - автомобілем марки Toyota Rav 4 2008 року випуску, що виникло у 2008 році; у декларації за 2012-2014 роки - автомобілем марки ЗАЗ 11022 1998 року випуску, що виникло у 1999 році. Відповідні відомості почав вносити в декларації з 2014, 2015 років.

Що стосується ухвалення судових рішень російською мовою Позивач зазначив, що відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» та рішення Запорізької обласної ради від 16.08.2012 № 2, враховуючи, що переважна більшість населення Запорізької області є російськомовною, то ним застосовувалась російська мова, зокрема для складання тексту судових рішень як регіональна мова, проти чого сторони не заперечували.

Стосовно доводів висновку ГРД про ухвалення судових рішень під час навчання Позивач пояснив, що у період з 16 по 27 березня 2015 року він дійсно був відряджений та перебував на відповідному навчанні, проте за рішенням ТУ ДСА України в Запорізькій області від 17.03.2015 його було відкликано з відрядження на один день - 20.03.2015 для участі в розгляді кримінальної справи. Саме в цей день Позивач прийняв дев`ять з десяти зазначених у висновку ГРД рішень. Ще одну ухвалу Позивач постановив 19.03.2015 пояснивши, що після навчання у місті Дніпрі повернувся до міста Запоріжжя та прибув на роботу з метою вчасної підготовки справ, розгляд яких планувався на 20.03.2015. Тоді ж ним і була постановлена ухвала про залишення адміністративного позову без руху від 19.03.2015 з метою недопущення порушення прав позивача на доступ до правосуддя, враховуючи те, що попередня ухвала про залишення його позову без руху не була ним отримана.

Щодо доводів висновку ГРД про невнесення відомостей до декларацій щодо користування автомобілями Позивач пояснив, що почав декларувати автомобілі марок Mada-6 та Toyota Rav 4 в тому році, у якому почав фактично ними користуватися, а саме у 2014 році, а про наявність у нього права керування автомобілем марки ЗАЗ 11022 він дізнався лише у 2015 році.

Дослідивши висновок ГРД та пояснення Позивача і наданим ним документи, ВККС не знайшла підстав для оцінювання критеріїв професійної етики та доброчесності судді у 0 балів, тобто фактично не прийняла до уваги висновок ГРД та наведену в ньому інформацію.

ВККС 25.10.2019 у межах кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, зокрема відносно Позивача було продовжено проведення співбесіди за результатами дослідження суддівського досьє, внаслідок якої Позивача визнано таким, що відповідає займаній посаді (набрав 771,75 балів).

Рішенням ВККС від 25.10.2019 № 1084/ко-19 визначено, що Позивач за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді отримав 771,75 балів та визнаний таким, що відповідає займаній посаді.

Натомість, Позивач вважає висновок ГРД про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики та рішення ГРД від 14.10.2019, яким такий висновок затверджено, - протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки він не вчиняв фактичні порушення, зазначені у висновку, а також оскільки наведені у висновку відомості та обставини у більшості не відповідають дійсності.

Також Позивач наголосив, що застосування Відповідачем в оскаржуваному висновку Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженим рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019 є протиправним, оскільки такі Індикатори не є нормативно-правовим актом, не були оприлюднені у передбачений законом спосіб, не пройшли процедуру державної реєстрації, а тому не могли слугувати нормативним обґрунтуванням для складання висновку про невідповідність судді займаній посаді.

Більше того, Позивач вказав на грубе порушення Відповідачем строків надання до ВККС висновку та положень Регламенту ГРД щодо його оформлення.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовної заяви, виходячи з наступних міркувань.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі по тексту також - Закон № 1402-VIII) та Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 03.11.2016 № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС ВІД 13.02.2018 № 20/зп-18) (далі по тексту також - Положення), у редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII проведення первинного кваліфікаційного оцінювання суддів з метою прийняття рішень щодо можливості здійснення ними правосуддя у відповідних судах щодо суддів, які подали на момент набрання чинності цим Законом заяву про обрання суддею безстроково, забезпечує Вища кваліфікаційна комісія суддів України першочергово відповідно до встановленого графіка.

Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII, кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.

Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі.

Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Відповідно до частини першої статті 84, частин першої, дев`ятої статті 85 Закону № 1402-VIII, Вища кваліфікаційна комісія суддів України протягом трьох місяців з дня надходження відповідної письмової заяви ухвалює рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання, крім випадку проведення кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення чи інших випадків, визначених законом.

Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє.

Згідно з пунктом 16 частини четвертої статті 85 Закону № 1402-VIII суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

За приписами частини першої, шостої, сьомої статті 87 Закону № 1402-VIII, з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання, утворюється Громадська рада доброчесності.

Громадська рада доброчесності, окрім іншого: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

Для здійснення повноважень, зазначених у цій статті, членам Громадської ради доброчесності надається право безоплатного та повного доступу до відкритих державних реєстрів.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону № 1402-VIII на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, Відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

Разом з тим, Закон № 1402-VIII наділяє ГРД повноваженнями збору, перевірки та аналізу достовірної інформації щодо судді, тобто інформації з офіційних джерел. Відповідно, формування висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності має здійснюватися виключно на підставі достовірних даних (достовірної інформації).

Правила організації та діяльності ГРД, якими члени Ради погодилися керуватися містить Регламент Громадської ради доброчесності, затверджений рішенням ГРД № 1/2016 від 23.11.2016 (з наступними змінами, далі по тексту також - Регламент).

Відповідно до статті 3 Регламенту, члени ГРД поділяють такі цінності як гідність, справедливість, права людини, доброчесність, повага до незалежності суддів і керуються ними у своїй діяльності. ГРД та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Згідно зі статтею 19 Регламенту, за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку, що оскільки висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду ВККС та є правовим актом індивідуальної дії (оскільки безпосередньо стосується прав та інтересів Позивача, містить твердження про невідповідність його критеріям доброчесності та професійної етики і підлягає дослідженню у межах кваліфікаційного оцінювання), на підставі якого виникають публічно-правові відносини, то спори щодо таких висновків носять характер публічно-правового спору, який вирішується за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту також - КАС України). При цьому, суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки «іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства», оскільки здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом № 1402-VIII завдань, а тому є суб`єктом владних повноважень в розумінні положень КАС України, тож є належним Відповідачем у даній справі. Тож, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що Позивач обрав належний, допустимий та ефективний спосіб захисту його порушеного права.

Оцінюючи правомірність спірного висновку Відповідача, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Водночас суд констатує, що «на підставі Закону» означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

За приписами частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до висновку ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006), кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів.

Таким чином, надавши об`єктивну оцінку обставинам, які покладені ГРД в основу прийняття оскаржуваного висновку у взаємозв`язку з наданими Позивачем доводами та доказами, а саме відносно висновків Відповідача щодо допущенням Позивачем недбалого оформлення документів, що виразилось у складанні судових рішень протягом 2013-2016 років (щонайменше 8 постанов і у вироку) російською мовою, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 1, частиною першою статті 10 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 № 4651-VI, кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 29 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 № 4651-VI кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють.

За приписами частин третьої, четвертої, п`ятої статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

У судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в порядку, встановленому процесуальним законом.

Використання в судочинстві регіональних мов або мов меншин гарантується державою та забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому наведені положення частин четвертої та п`ятої статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 № N 5029-VI, кожному гарантується право на захист у відповідних державних органах і суді своїх мовних прав і законних інтересів, мовних прав і законних інтересів своїх дітей, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, юридичних і фізичних осіб, якими порушуються мовні права і свободи людини і громадянина.

Окрім того, рішенням Запорізької обласної ради № 2 від 16.08.2012 «Про заходи, направлені на використання регіональних мов або мов меншин, передбачених Законом України «Про засади державної мовної політики» на території Запорізької області» вжиті заходи, передбачені Законом України «Про засади державної мовної політики», направлені на використання російської мови як регіональної на території Запорізької області.

Виходячи з наведених норм, суд вважає помилковими висновки Відповідача щодо недбалого оформлення Позивачем документів, що виразилось у складанні судових рішень протягом 2013-2016 років (щонайменше 8 постанов і у вироку) російською мовою.

Натомість судом встановлено, що ні Закон № 1402-VIII, ні Регламент, ні положення процесуального законодавства, не наділяють ГРД повноваженнями надання оцінки чи перегляду судових рішень, прийнятих суддями, під час аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді).

Поряд з цим, Верховним Судом України у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.

Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень.

Зазначений підхід повністю узгоджується із міжнародними стандартами.

Відповідно до пункту 5 Рекомендації СМ/Rес (2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки суді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

Принципом І (2) (а)(і) Рекомендації № R (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи для держав-членів щодо незалежності, ефективності та ролі суддів передбачено, що рішення суддів не повинні підлягати перегляду в будь-який спосіб, крім апеляційного оскарження відповідно до законодавства.

Відповідно до Висновку Першої експертної комісії Міжнародної Асоціації Суддів (2000) «Незалежність судді у його власному суді» суттєвою умовою незалежності судді є неможливість зміни рішення судді ніким, крім іншого судді в процесі апеляції, коли це прямо передбачено законом. Будь-які процедури контролю за якістю рішень, що проводяться самими суддями чи представниками інших гілок влади не можуть бути використані замість апеляції, або здаватися такими, що замінюють апеляцію, оскільки це відкриває шлях для прямого впливу на суддів.

Аналогічні положення знайшли відображення в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 згадується, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження (пункт 80).

Таким чином, ГРД не наділена повноваженнями оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення (у тому числі щодо його оформлення) та робити висновок, який не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.

Щодо висновків ГРД про ухвалення Позивачем десяти судових рішень 19 та 20 березня 2015 року не перебуваючи на робочому місці, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ТУ ДСА України в Запорізькій області № 15-відр від 04.03.2015 «Про відрядження суддів місцевих загальних судів» Позивача дійсно було відряджено до Дніпропетровського регіонального відділення Національної школи суддів України терміном на 12 календарних днів з 16 по 27 березня 2015 року для навчання щодо підготовки суддів місцевих загальних судів, призначених на посаду вперше.

Водночас, за заявою Позивача від 13.03.2015 про відкликання з відрядження у зв`язку з необхідністю розгляду кримінального провадження, наказом ТУ ДСА України в Запорізькій області «Про тимчасове відкликання судді з відрядження» № 21-відр від 17.03.2015 його було відкликано з відрядження на 1 (один) календарний день - 20.03.2015.

Таким чином, суд погоджується з доводами Позивача про те, що він мав законне право 20.03.2015 приймати рішення (зокрема, дев`ять з десяти зазначених Відповідачем рішень прийняті саме 20.03.2015), оскільки він був на робочому місці, що спростовує висновки Відповідача про зворотне.

Також, виходячи з наданих Позивачем пояснень та доказів, за відсутності належних та допустимих доказів Відповідача, які б спростовували наведене Позивачем, суд приймає до уваги його доводи про те, що 19.03.2015, після повернення з відрядження до м. Запоріжжя у зв`язку з відкликанням на 20.03.2015, відвідавши своє робоче місце Позивачем була прийнята одна ухвала про залишення позову без руху з метою недопущення порушення прав позивача у справі на доступ до правосуддя, без будь-яких порушень, оскільки приймалась на робочому місці у вільний від навчання час.

Щодо додаткової інформації, викладеної Відповідачем у спірному висновку, яка на його думку могла вплинути на оцінку судді за показниками доброчесності та професійної етики, а саме невідображення відомостей про право користування автомобілями у деклараціях про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру: за 2013 рік - автомобілем марки Mada-6 2013 року випуску, що виникло у 2013 році; за 2012-2013 роки - автомобілем марки Toyota Rav 4 2008 року випуску, що виникло у 2008 році; за 2012-2014 роки - автомобілем марки ЗАЗ 11022 1998 року випуску, що виникло у 1999 році (відповідні відомості почав вносити в декларації з 2014, 2015 років), суд зазначає наступне.

Згідно з поясненнями Позивача, які не спростовані належними та допустимими доказами Відповідачем, тож приймаються судом до уваги, він почав декларувати автомобілі марок Mada-6 та Toyota Rav 4 у тому році, у якому почав фактично ними користуватися (право керування не є тотожним праву користування), а саме у 2014 році, а про наявність у нього права керування автомобілем марки ЗАЗ 11022 він взагалі дізнався лише у 2015 році.

Натомість суд зазначає наступне.

Як вже зазначалося вище, ГРД, окрім іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Регламенту, за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

При цьому, відповідно до статті 3 Регламенту ГРД, члени Ради поділяють такі цінності як гідність, справедливість, права людини, доброчесність, повага до незалежності суддів і керуються ними у своїй діяльності.

Рада та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Таким чином, оскільки ГРД наділена повноваженнями збору, перевірки та аналізу достовірної інформації щодо судді, тобто інформації з офіційних джерел, то відповідно, формування висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності має здійснюватися виключно на підставі достовірних даних (достовірної офіційної інформації), так як будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим, - ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Окрім того, згідно з пунктом 39 висновку Консультативної ради європейських суддів № 17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади вбачається, що джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у Громадської ради доброчесності або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

При цьому, обсяг оцінювання, здійснюваного ГРД, обмежується професійною етикою та доброчесністю суддів та кандидатів на посаду судді.

Водночас, суд звертає увагу, що поняття «доброчесність» чинним національним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям.

Поряд з цим, відповідно до пункту 9 Глави 2 Положення, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

9.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

9.2. Відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

9.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

9.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 1, 2, 9-12, 15-19 частини першої статті 106 Закону.

9.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

9.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

9.7. Інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.

Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема: 1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади; 2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 3) результатів перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності); 4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді; 5) результатів регулярного оцінювання; 6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності); 7) висновків або інформації Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Відповідно до пункту 3.4. Глави 4 Положення, доброчесність оцінюється (встановлюється) за показником «Загальна оцінка інтегративності (доброчесності)», який визначається за такими складовими:

3.4.1. Чесність і порядність.

3.4.2. Відсутність контрпродуктивних дій.

3.4.3. Відсутність схильності до зловживань.

Ці показники оцінюються на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє (досьє кандидата на посаду судді), та співбесіди.

У взаємозв`язку з наведеним, зважаючи на існуючий в державі конституційний порядок суд враховує, що наказом Міністра фінансів України від 13.03.2015 № 333 затверджено Порядок здійснення перевірки достовірних відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яким визначено механізм проведення контролюючими органами, зокрема, органами ДФС України, перевірки (арифметичний контроль) відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік з метою забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів декларування.

Матеріалами справи підтверджено, що зокрема декларація Позивача за 2014 рік була предметом перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», в результаті чого Державна податкова інспекція у Ленінському районі місті Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області надала висновок (від 19.06.2015 № 8636/10/08-28-17-04) про те, що Позивачем у декларації за 2014 рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутих (набутого) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які відповідають наявній податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1 . Також встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного (вказаних) ОСОБА_1 у декларації за 2014 рік, набутого (набутих) ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані з офіційних джерел.

Окрім того, відповідно до пункту 8 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування належить виключно до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції (далі по тексту також - НАЗК).

Згідно з положеннями частини першої статті 50 Закону України «Про запобігання корупції», повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Таким чином, здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності та повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції НАЗК. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.04.2018 в адміністративній справі №814/886/17.

Незважаючи на вищевикладене, в порушення вимог Конституції України та згаданих вище Законів України, всупереч положень Регламенту ГРД, Відповідачем фактично виконано функції органів Державної фіскальної служби України та НАЗК, з огляду на надання оцінки достовірності зазначених у деклараціях Позивача даних. Відповідно, фактично надано оцінку діям (бездіяльності) НАЗК в контексті незастосування заборон, відносно Позивача, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Такі дії та рішення Відповідача не узгоджуються із положенням частини другої статті 2 та статті 3 Регламенту ГРД, а також порушують компетенцію інших суб`єктів владних повноважень, зокрема ДФС та НАЗК, адже як вбачається з викладеного, Відповідачем не тільки виконано функції органів ДФС та НАЗК, але й одночасно надано оцінку діям обох зазначених державних органів.

Тож, висновки Відповідача за результатом здійснення аналізу декларацій Позивача не можуть бути підставою для висновку про його невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики, оскільки відповідні обставини мають бути перевірені уповноваженими на те органами та підтверджені належними і допустимими доказами.

Окрім вищенаведеного судом також встановлено, що Відповідачем порушено порядок надання ГРД до ВККС спірного висновку.

Так, відповідно до пункту 4.10.1. Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13.10.2016 № 81/зп-16, інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) (далі - інформація) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (далі - висновок) надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді) (далі - співбесіда).

Натомість, негативний висновок ГРД від 14.10.2019 був наданий до ВККС безпосередньо перед співбесідою з Позивачем, яка була призначена на 15.10.2019.

У взаємозв`язку з вищенаведеним, за результатом дослідження та аналізу наявних у матеріалах справи доказів та фактичних обставин справи, судом встановлено, що обставини, викладені у спірному висновку, не були належним чином перевірені Громадською радою доброчесності та носять характер припущень.

Разом з тим, необхідною та достатньою передумовою для прийняття Відповідачем висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності є отримання ГРД достовірної інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

Водночас, наявність відповідних передумов під час розгляду даної справи судом не встановлена та Відповідачем не доведена.

Таким чином, виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку, що оскаржуваний висновок сформовано Відповідачем із порушенням принципів, закріплених Конституцією України, на підставі неперевіреної та необґрунтованої інформації, без дослідження належних та допустимих доказів, без врахування обґрунтованих пояснень Позивача, внаслідок чого порушено конституційні права та охоронювані законом інтереси Позивача.

З огляду на викладене, висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 14.10.2019, як і рішення (протокол) про його затвердження від 14.10.2019, - є протиправними та підлягають скасуванню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що Відповідач не виконав обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним спірного висновку з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

3. Визнати протиправним і скасувати Рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 14.10.2019, в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджений Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Громадська рада доброчесності (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9).

Вища кваліфікаційна комісія суддів України (ідентифікаційний , адреса: 01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЛИПСЬКА, будинок 18/5).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович