Справа № 260/1580/19
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2020 року м. Ужгород№ 260/1580/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Міци О.-Д.В.

учасники справи:

позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ;

відповідач - Головне управління ДПС в Закарпатській області - представник - Крупа-Газуда Мирослава Василівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення,-

ВСТАНОВИВ:

07 листопада 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ), яким просить суд: "1. Визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Закарпатській області № від 28.10.2019 р. та № від 28.10.2019 р., вимогу про сплату боргу № від 28.10.2019 р. та рішення № від 28.10.2019 р.; 2. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921,00 грн.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року було закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Зокрема зазначає, що 07 жовтня 2019 року отримала примірник акту перевірки від 04 жовтня 2019 року за № 56/33-06/ НОМЕР_1 (далі по тексту - акт перевірки), що складений головним державним ревізор-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Закарпатській області Балега Т.М. Вказаний акт перевірки складено за результатами документальної позапланової виїзної перевірки суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 18 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року. В акті перевірки (абз. 3 стор. 17) зазначено, що згідно книги обліку доходів та витрат, банківської виписки за період 2017, 2018 рік, розрахункових квитанцій, фіскальних чеків, актів виконаних робіт, накладних, перевіркою встановлено, що значна сума витрат пов`язана з придбанням запчастин та технічне обслуговування транспортних засобів, однак вищевказані витрати відповідно до статті 177 підпункту 177.4.5 Податкового кодексу України від (із змінами та доповненнями) не передбачені в переліку витрат дозволених для включення до декларації про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки. Таким чином позивачем зазначається, що перевіркою встановлено з її боку порушення статті 177 пункту 177.4 ПК України в частині завищення суми валових витрат на 906294 грн., у тому числі за 2017 рік на 573923 грн. та за 2018 рік - 332371 грн. (абз. 4 стор. 17 акту перевірки). Позивач не згідний з тим, що контролюючий орган вважає транспортний засіб Mercedes-Benz модель AXOR 1840LS, тип сідельний тягач -Е - вантажним автомобілем (спеціальним). Зазначає, що для правильного застосування вимог статті 177 ПК України необхідно з`ясувати, чи відноситься сідельний тягач та напівпричіп, які використовувала ФОП ОСОБА_1 у своїй господарській діяльності, до "вантажних автомобілів подвійного призначення" у розумінні Податкового кодексу України. Позивач вказує, що вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення. Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року за № 2344-III (далі по тексту - Закон України № 2344-ІII), дає чітке визначення категорій транспортних засобів. У відповідності до статті 1 Закону України № 2344-ІII: автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт; автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб); автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; транспортний засіб загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів (автобус, легковий автомобіль, вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу); транспортний засіб спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо); транспортний засіб спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автобетономішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо). Крім цього, у Правилах перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року за № 363, є визначення поняття "сідельний тягач". Так, сідельний тягач це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. Також є визначення і "напівпричіп", а саме - це причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача. Виходячи з вище вказаного, відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі по тексту - УКТЗЕД), затвердженої Законом України "Про Митний тариф України" від 19 вересня 2013 року № 584-УІІ, сідельний тягач відноситься до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів. З огляду на зазначене вище, згідно чинного законодавства сідельний тягач - це транспортний засіб спеціалізованого призначення, а не вантажний автомобіль. Тому, сідельний тягач не є засобом подвійного призначення, а є транспортним засобом спеціалізованого призначення. Контролюючий орган допустився помилкового трактування сідельного тягача як вантажний автомобіль (спеціальний). Позивач вказує про помилковість висновків контролюючого органу щодо віднесення напівпричепів та сідельних тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з вантажними автомобілями. Враховуючи те, що зазначені в акті перевірки транспортні засоби, які використовує ФОП ОСОБА_1 не відносяться до транспортних засобів подвійного призначення в розумінні Податкового кодексу України, тому позивач мав право на віднесення цих витрат, що складаються з вартості придбаних запасних частин та сплату коштів за технічне обслуговування належних їй транспортних засобів до витрат, що пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця. Вважає ухвалені за результатами перевірки податкові повідомлення-рішення за №№ та від 28 жовтня 2019 року протиправними та просить такі скасувати. Також вважає протиправними вимогу про сплату боргу № від 28 жовтня 2019 року та рішення № від 28 жовтня 2019 року та у зв`язку із цим також просить їх скасувати.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив суд в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема, зазначив, що основною ознакою, що характеризує автомобіль як вантажний, в порівняння з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів. Отже транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення (транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, спеціалізованого призначення (транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яках, в тому числі, відноситься сідельний тягач) та спеціалізованого призначення (транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій). Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року за №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. Відповідач робить висновок, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом. Враховуючи вищенаведене просив суд відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог повністю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в позові та відповідні на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача під час судового розгляду просив суд відмовити у задоволенні позову повністю з мотивів, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами докази (заслухавши представників сторін), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 18 березня 2016 року та здійснює господарську діяльність за видом економічної діяльності: 49.41 "вантажний автомобільний транспорт", що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань (а.с. 22). Також ця інформація зафіксована й у акті перевірки (а.с. 24).

У період з 16 вересня 2019 року по 27 вересня 2019 року працівниками Головного управління ДПС у Закарпатській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган за період з 18 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 18 березня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

За результатами перевірки 04 жовтня 2019 року був складений відповідний акт перевірки (а.с.а.с. 23-67). Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог, зокрема: 1. статті 177 пунктів 177.2 та 177.4 розділу IV "Податок на доходи фізичних осіб" Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI із змінами і доповненнями, чим занижено податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 163132,92 грн, у тому числі за 2017рік суму 103306,14 грн., 2018 рік -59826,78грн; 2. п.п.1.2 п.161 підрозділу 10 розділу XX, статті 164 пункту 164.1 підпункту 164.1.3, статті 177 пункту 177.2 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ, із змінами та доповненнями, внаслідок чого перевіркою донараховано до сплати в бюджет військовий збір від здійснення підприємницької діяльності в сумі 13594,40 грн, у тому числі за 2017 рік - 8608,84 грн, за 2018 рік - 4985,56 грн; 3. статті 6 частини 2 пункту 1, статті 7 частини 1 пункту 2 розділу III, статті 8 пункту 11 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами і доповненнями, в результаті чого донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 170771,9 грн, у тому числі за 2017 рік суму 97650,28 грн, за 2018 рік - 73121,62 грн; 4. Статті 7 частини 1 пункту 1, статті 8 частин 5 та 11 Закону України від 08.07.2010р. № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненнями, платником занижено до сплати єдиний соціальний внесок за ставкою 22 % в розмірі 88 грн. за квітень 2016 року; 6. Статті 164 пункту 164.2 підпункту 164.2.2, статті 168 пункту 168.1 підпункту 168.1.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-УІ із змінами і доповненнями, ФОН ОСОБА_1 при виплаті доходів фізичним особам, відповідно до укладених цивільно-правових договорів не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 72 грн., чим занижено до сплати в бюджет податок на доходи фізичних осіб на суму 72 грн за квітень 2016 року; 7. пп. 1.4 п.п. 1.5 п. 161 підрозділу 10 розділу XX, статті 168 пункту 168.1 підпункту 168.1.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, із змінами та доповненнями, а саме, заниження сплати до бюджету військового збору за договорами цивільно-правового характеру в сумі 6 грн. за квітень 2016 року; 8. Статті 176 пункту 176.2 абзацу "б" Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ із змінами і доповненнями, щодо ненадання відомостей у податковому розрахунку про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку, відповідно до договорів цивільно-правового характеру по фізичним особам за ознакою доходу "102" за 2 кв 2016 року.

Спірним питанням, зокрема, є встановлене перевіркою заниження податкового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 163132,92 грн, у тому числі за 2017рік суму 103306,14 грн., 2018 рік - 59826,78 грн, а відтак завищення позивачем витрат за 2017 рік на суму 573923 грн. та за 2018 рік на 332371 грн. та, у зв`язку із цим, прийняття спірних актів індивідуального характеру.

18 жовтня 2019 року позивачем було подано відповідачеві заперечення до акту перевірки (а.с.а.с. 68-72). У вказаному запереченні позивач, крім іншого, вказує, що тип спірних транспортних засобів є вантажний сідловий тягач - Е та напівпричіп н/пр - бортовий - Е (а.с. 70).

Розглянувши вказані вище заперечення, відповідачем висновки акту перевірки залишено без змін (а.с.а.с. 73-78).

На підставі акту перевірки контролюючим органом 28 жовтня 2019 року прийнято податкові повідомлення-рішення: № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 203916,14 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - у розмірі 163132,92 грн, а також за штрафними (фінансовими санкціями (штрафами) - у розмірі 40783,22 грн (а.с. 80); № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 16993 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - у розмірі 13594,40 грн, а також за штрафними (фінансовими санкціями (штрафами) - у розмірі 3398,60 грн (а.с. 79).

Також 28 жовтня 2019 року контролюючим органом на підставі акту перевірки прийнято: вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № на суму 170771,90 грн, а також рішення за № про застосування штрафних санкцій за донарахуванням відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 26842,21 грн (а.с.а.с. 81, 82).

Позивач вважаючи податкові повідомлення-рішення за №№ , від 28 жовтня 2018 року, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № від 28 жовтня 2019 року та рішення за № від 28 жовтня 2019 року протиправними, звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає таке.

У межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини щодо правомірності включення позивачем до складу витрат, витрат на утримання основних засобів (транспортних засобів) - сідельний тягач та напівпричепи до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Згідно зі статтею 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Під час розгляду справи по суті було встановлено, що позивачем у спірний період здійснювалась діяльність на загальній системі оподаткування, що також зафіксовано в акті перевірки.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.

У розумінні статті 177 пункту 177.2 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

У відповідності до статті 177 пункту 177.4 підпункту 177.4.5 ПК України, яким доповнено пункт 177.4 статті 177 ПК України згідно із Законом № 1797-VIII від 21 грудня 2016 року та набув чинності з 01 січня 2017 року, не включаються до складу витрат фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Стаття 177 пункт 177.4 підпункт 177.4.6 абзац 10 ПК України, до основних засобів подвійного призначення відносить, зокрема, вантажні автомобілі.

Тобто, Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, витрати на придбання та утримання, зокрема, вантажних автомобілів.

Щодо покликань позивача на те, що транспортні засоби (сідельні тягачі та напівпричепи), не є вантажними автомобілями, а тому на них не поширюється дія положень статті 177 пункту 177.4 підпункту 177.4.5 ПК України, суд зазначає наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України № 2344-III.

У розумінні статті 1 частини 1 абзацу 4 Закону України № 2344-III, автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Тобто Закон України № 2344-ІІІ поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.

Згідно з визначенням, наведеним статтею 1 частиною 1 абзацом 5 Закону України № 2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Таким чином, основною ознакою, що характеризує автомобіль як вантажний в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону України № 2344-III транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: - загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу; - спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач); - спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (стаття 1 частина 1).

Відповідно до норм Закону України № 2344-III, напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача (стаття 1 частина 1).

Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року за № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного резюмується, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України № 2344-III, а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Відповідно до статті 72 частини 1 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 частиною 1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (статті 90 частина 3 90 КАС України).

Статтею 19 частиною 3 Закону України № 2344-III передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Позивачем у поданих 18 жовтня 2019 року запереченнях до акту перевірки (а.с.а.с. 68-72). зазначено, що тип спірних транспортних засобів є, зокрема вантажний сідловий тягач - Е та напівпричіп н/пр - бортовий - Е (а.с. 70).

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.

В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, суд резюмує, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

При цьому суд вважає покликання позивача на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20, безпідставними та необґрунтованими, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України "Про Митний тариф України", призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України.

Натомість відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.

Крім того, оскільки заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи з фізичних осіб і на який нараховується єдиний внесок та військовий збір, та заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування і військового збору відбулося за рахунок заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, в результаті завищення витрат, то ГУ ДПС у Закарпатській області правомірно донараховано військовий збір від здійснення підприємницької діяльності, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкції.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд вважає, що оскільки оскаржувані акти індивідуальної дії прийняті відповідачем на підставі обґрунтованих висновків про неправомірне включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, на транспортні засоби, позовні вимоги про їх скасування задоволенню не підлягають.

Застосоване судом законодавство - використане в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 22 травня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 01 червня 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко