Справа № 300/2288/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2288/19 пров. № А/857/4392/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В..,

суддя Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник відповідача Гоменюк І.Л.

представник третьої особи Медицька С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/2288/19 (головуючий суддя Гундяк В.Д., м.Івано-Франківськ, проголошено о 15:25:29, повний судове рішення складено 10.03.2020) за адміністративним позовом Товариства обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Івано-Франківська міська рада про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Житлобуд-І звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області щодо кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації Товариству з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» за період до набрання чинності рішення Івано-Франківської міської ради №215-6 від 08 липня 2016 року; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області утриматись від застосування при визначенні коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки показників індексів споживчих цін за 2014, 2015 та 2016 роки.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І», подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржену ухвалу та направити справу на продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи та зазначає, що не знав, та не міг знати про порушення його прав 12 лютого 2019 року, внаслідок необізнаності про факт наявності такого порушення. Поряд з цим, стверджує, що з моменту, коли скаржник міг припустити про високу вірогідність порушення свої прав, а саме витяги про нормативну грошову оцінку земельних ділянок станом на 2019 рік за №473/о/196-19 та №474/о/196-19 від 12 лютого 2019 року були втрачені.

Відповідач та третя особа подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких проти вимог скарги позивача заперечують, вважають оскаржену ухвалу суду законною та прийнятою з дотриманням норм процесуального права.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд скарги без його участі.

Представник відповідача, третьої особи в судовому засідання проти вимог апеляційної скарги заперечують, просять відмовити у її задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення зважаючи на наступне.

Як встановлено судом, 21 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В ході підготовки справи до розгляду представник відповідача подав клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, в якому зазначав, що позивач 11 лютого 2019 року звертався із заявами про надання витягів про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, відповіді на які отримав 12 лютого 2019 року, в той час, як в суд за захистом своїх прав звернувся тільки 21 листопада 2019 року. Тому, вважав, що адміністративний позов слід залишити без розгляду.

Залишаючи без розгляду позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» суд першої інстанції зазначав, що 12 лютого 2019 року позивач отримав витяги із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок станом на 2019 рік за №473/0/196-19 та №474/0/196-19. Ці витяги є ідентичними з витягами від 19 листопада 2019 року, які були долучені позивачем до позовної заяви в обґрунтування дати, коли Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд І» дізналося про порушення прав та інтересів. Отже, позивач 12 лютого 2019 року дізнався (чи повинен був дізнатися) про застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2019 рік у значенні « 1,897», який визначений шляхом кумулятивного застосування коефіцієнтів за 2014, 2015, 2016 роки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні міркування.

Як вбачається з матеріалів справи позивач оспорює правомірність застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельних ділянок у значенні « 1,897» за 2019 рік та правильність застосування коефіцієнтів за 2014, 2015, 2016 роки; предметом спору - дії відповідача щодо кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації Товариству з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» за період до набрання чинності рішенням Івано-Франківської міської ради №215-6 від 08 липня 2016 року.

Судом встановлено, що, 11 лютого 2019 року позивач звернувся із заявами до Центру надання адміністративних послуг про надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які знаходяться в його користуванні, за 2019 рік.

12 лютого 2019 року позивач отримав витяги із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок станом на 2019 рік за №473/0/196-19 та №474/0/196-19.

Отримані витяги є ідентичними з витягами від 19 листопада 2019 року, які були долучені позивачем до позовної заяви в обґрунтування дати, коли Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» дізналося про порушення прав та інтересів.

Відтак, позивач 12 лютого 2019 року дізнався (чи повинен був дізнатися) про застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2019 рік у значенні « 1,897», який визначений шляхом кумулятивного застосування коефіцієнтів за 2014, 2015, 2016 роки.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку звернення до суду.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

За змістом статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, слід врахувати, що строк звернення до суду може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала, виключно за наявності поважних причин його пропуску.

Отже, наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Виключенням з цього правила є факт визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Кодекс адміністративного судочинства України не містить підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

За загальними У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції»], «ТОВ «Фріда» проти України»).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи позивач оспорює правомірність застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельних ділянок у значенні « 1,897» за 2019 рік та правильність застосування коефіцієнтів за 2014, 2015, 2016 роки; предметом спору - дії відповідача щодо кумулятивного застосування коефіцієнтів індексації Товариству з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» за період до набрання чинності рішенням Івано-Франківської міської ради №215-6 від 08 липня 2016 року.

Судом встановлено, що, 11 лютого 2019 року позивач звернувся із заявами до Центру надання адміністративних послуг про надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які знаходяться в його користуванні, за 2019 рік.

12 лютого 2019 року позивач отримав витяги із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок станом на 2019 рік за №473/0/196-19 та №474/0/196-19.

Отримані витяги є ідентичними з витягами від 19 листопада 2019 року, які були долучені позивачем до позовної заяви в обґрунтування дати, коли Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» дізналося про порушення прав та інтересів.

Відтак, апеляційний суд погоджується з тим, що позивач 12 лютого 2019 року дізнався (чи повинен був дізнатися) про застосування коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2019 рік у значенні « 1,897», який визначений шляхом кумулятивного застосування коефіцієнтів за 2014, 2015, 2016 роки, а отже звернувся до суду з пропуском строку на подання апеляційної скарги.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначав що він не знав та не міг знати про порушення його прав 12 лютого 2019 року, внаслідок необізнаності про факт наявності такого порушення, а припустити про високу вірогідність порушення його прав лише, коли витяги про нормативну грошову оцінку земельних ділянок станом на 2019 рік за №473/о/196-19 та №474/о/196-19 від 12 лютого 2019 року були втрачені.

Доводи скаржника суд вважає непереконливими та не може з ними погодитись зважаючи на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України.

Нормою підпункту 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПКУ плату за землю встановлено, як загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п.п.14.1.136 п.14.1.ст.14 ПКУ орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності (далі-орендна плата) - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п.288.1 ст.288 ПКУ). Нормою пункту 288.7 ст. 288 ПКУ визначено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 даного Кодексу.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року. (п. 285.2 ст. 285 ПКУ).

Згідно п.286.2 ст.286 ПКУ платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.289.1. ст.289 ПКУ для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

З огляду на зазначене, оскільки положеннями ПКУ на позивача покладено обов`язок декларування та сплати орендної плати, для визначення розміру якої використовується нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки, суд дійшов висновку про наявність у позивача об`єктивної можливості дізнатися про порушення своїх прав та звернутися за їх захистом без пропущення строків звернення до суду.

В контексті суд звертає увагу на позицію Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 820/394/17, де зазначається, що непоінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з. ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції, та необгрунтовують поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до суду

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржену ухвалу з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-І» залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/2288/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 27 травня 2020 року.