Справа № 620/1067/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/1067/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій і бездіяльності протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) 25.03.2020 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), у якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 12 435,86 грн.,

- визнати дії, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати при звільненні компенсації грошової допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 роки протиправною;

- визнати дії, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати при звільненні компенсації матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки протиправною, яка невиплачена за не реєстрації та не передачі його рапортів по команді та з поважних причин перебування у відрядженні, лікуванні та по причині незаконного звільнення в березні 2018 року;

- стягнути з відповідача суму грошових коштів, яка незаконно утримана і не виплачена згідно довідки-розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно від 26.11.2019 №164, яка орієнтовно складає 12 435,86 грн.;

- стягнути з відповідача компенсацію грошової допомоги на оздоровлення, яка не була законно виплачена йому у 2017-2018 року по причині не реєстрації та не передачі його рапортів по команді, та з поважних причин перебування у відрядженні, лікуванні та по причині незаконного звільнення в березні 2018 року;

- стягнути з відповідача грошову компенсацію матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, яка невиплачена при звільненні за 2016-2018 роки по причині не реєстрації та не передачі його рапортів по команді та з поважних причин перебування у відрядженні, лікуванні та по причині незаконного звільнення в березні 2018 року;

- зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток по день здійснення проведення повного фактичного розрахунку;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.;

- зобов`язати відповідача повернути 2 примірники оригіналів свідоцтв ЦВЛК №774-п від 07.10.2019 про хворобу за необхідності їх надання за місцем вимоги.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час звільнення з військової служби йому відповідачем протиправно не було нараховано грошову компенсацію допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 роки та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки. Крім того, з грошової компенсації вартості за неотримане речове майно незаконно утримано кошти в сумі 12 435,86 грн. Враховуючи наведене, вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який передбачений КЗпП України.

Також позивач зазначає, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, у зв`язку із чим просить стягнути з нього кошти в сумі 5000,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ним до рапорту від 11.10.2019 було надано свідоцтва про хворобу ЦВЛК від 07.10.2019 №774-п, які відповідач відмовляється повертати, що свідчить про їх приховування.

Ухвалою судді від 30.03.2020 прийнято справу до свого провадження та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачу 15-денний строк для надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він частково заперечив щодо заявлених ОСОБА_1 вимог. Зазначив, що компенсація вартості за неотримане речове майно була виплачена позивачу у сумі 62 817,03 грн. В частині позовних вимог про зобов`язання виплатити компенсацію матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань за спірні періоди зазначив, що відповідні рапорти від позивача не надходили.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 13-14).

Відповідно до рапорту позивача від 11.10.2019 (а.с. 15) та на підставі свідоцтва про хворобу від 26.09.2019 (виданого гарнізонною ВЛК НВМКЦ «ГВКГ», затвердженого постановою ЦВЛК МО України за №2923 від 07.10.2019), наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 01.11.2019 №63-рс ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 16).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 14.11.2019 №257 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом передбачено виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с. 17).

Згідно довідки від 26.11.2019 №164 (а.с. 27) вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , становить 75 252, 89 грн., однак, як вбачається із виписки з банку, 27.12.2019 на картковий рахунок позивача відповідачем зараховано вищевказану компенсацію у розмірі 62 817,03 грн. (а.с. 36).

Вважаючи, що відповідач протиправно виплатив компенсацію вартості за неотримане речове майно не у повному обсязі, а також не нарахував та не виплатив при звільненні з військової служби матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки, компенсацію грошової допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 роки, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 12 435,86 грн., суд зазначає таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Згідно зі статтею 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно частини першої статті 9-1 Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктами 2, 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно із пунктом 7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Згідно із пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац 3 пункту 242 Положення №1153/2008).

Згідно із пунктом 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

За пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату виключення позивача зі списків особового складу, відповідач не виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 75 252,89 грн. У подальшому, 27.12.2019 позивачу нараховано вказану компенсацію у розмірі 62 817,03 грн. При цьому, в/ч НОМЕР_1 не заперечується, що із компенсації було утримано податок з доходів фізичних осіб в сумі 11 479,26 грн. та військовий збір в сумі 956,60 грн., про що зазначено у довідці від 18.05.2020 №492 (а.с. 51).

Разом з тим, з аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач, під час проходження військової служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки як приписами Закону, так і Порядку №178, гарантоване право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у протилежному випадку.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що, утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №813/4138/17.

За наведених обставин, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення із в/ч НОМЕР_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 12 435,86 грн. має бути задоволена.

Щодо ненарахування та невиплати в/ч НОМЕР_1 при звільненні з військової служби ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки та компенсації грошової допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 роки, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704) визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 Постанови №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 1 Розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХХIV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Пунктом 9 Розділу ХХIV Порядку №260 установлено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Отже, для нарахування відповідної допомоги військовослужбовець повинен ініціювати своє бажання її отримати шляхом подання рапорту. При цьому, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Вона надається військовослужбовцям у межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини, що видається за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця із зазначенням обґрунтованих підстав для її отримання.

Сторонами не надано суду доказів подання позивачем рапорту про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки, який є передумовою для видання командиром військової частини відповідного наказу.

Отже, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за вказаний період є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Розділом ХХІІІ Порядку №260 урегульовано порядок нарахування та виплати військовослужбовцям грошової допомоги на оздоровлення.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сам факт вибуття військовослужбовця у щорічну основну відпустку є підставою для нарахування та виплати йому грошової допомоги для оздоровлення. При цьому, у даному випадку, законодавець не покладає на військовослужбовця обов`язок подавати командуванню відповідний рапорт, оскільки виплата допомоги є прямим обов`язком військової частини.

Як вбачається із довідки в/ч НОМЕР_1 від 20.01.2020 №30, ОСОБА_1 за час проходження військової служби належні йому дні щорічної основної відпустки використав (а.с. 26).

Разом з тим, відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 13.05.2020 №105, грошова допомога на оздоровлення позивачу у 2017-2018 роках виплачена не була, що є порушенням гарантованих Законом та Порядком №260 прав та інтересів ОСОБА_1 (а.с. 53).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині слід задовольнити та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2018 роки.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати йому середній заробіток по день здійснення проведення повного фактичного розрахунку, суд зазначає таке.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно із статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз вищенаведених норм вказує на те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17, а також із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно із частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Як встановив суд, компенсація грошової допомоги на оздоровлення за 2017-2018 роки відповідачем позивачу на час розгляду справи не нарахована та не виплачена. Отже, день фактичного розрахунку невідомий, а тому вказана позовна вимога є передчасною та у її задоволенні слід відмовити.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 повернути 2 примірники оригіналів свідоцтв ЦВЛК №774-п від 07.10.2019 про хворобу за необхідності їх надання за місцем вимоги, суд зазначає таке.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Таким чином, з наведеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Разом з тим, ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовано і не підтверджено вищевказану позовну вимогу та не зазначено, яким чином в/ч НОМЕР_1 порушила його права. Також відсутні належні і допустимі докази звернення позивача до в/ч НОМЕР_1 із вимогою про повернення оригіналів свідоцтв ЦВЛК №774-п від 07.10.2019 про хворобу та відмова відповідача у задоволенні такої заяви.

За наведених обставин, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення із в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., суд зазначає таке.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Суд звертає увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Вказана позиція відповідає висновкам Верхового Суду, викладеним у постанові від 14.05.2020 (справа №822/231/16).

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору

Керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій і бездіяльності протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості речового майна, що належить до видачі, у неповному обсязі.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості речового майна, що належить до видачі, в сумі 12 435 (дванадцять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн. 86 коп.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації грошової допомоги для оздоровлення за 2017-2018 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію грошової допомоги для оздоровлення за 2017-2018 роки, у порядку та розмірах, встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (, м. Васильків, Київська область, 08606).

Суддя С.В. Бородавкіна