Справа № 640/3568/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3568/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів: Василенка Я. М., Ганечко О. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 02 січня 2019 року № Ф-4237-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що спірна вимога є незаконною, позаяк в період з 11.07.2006 по 29.04.2016 позивач працювала найманим працівником на Підприємстві з іноземними інвестиціями «Лукойл - Україна» та на Підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна», а в період часу з 01.11.2017 року по теперішній час працює на ТОВ «Радаравіасінтез» на посаді Фінансового директора. В свою чергу роботодавці, як податкові агенти, утримували та перераховували податок з доходів фізичних осіб, військовий збір та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , як найманого працівника.

Відзиву Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_1 з 05 липня 2005 року зареєстрована як фізична особа-підприємець

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 січня 2019 року №Ф-4837-17, якою, на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та даних інформаційної системи органу доходів і зборів, позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 15819,54 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що відомості про реєстрацію рішення про припинення підприємницької діяльності позивача - відсутнє, а оскаржуваною вимогою єдиний соціальний внесок позивачу нараховано за 2017-2018 роки. Відтак, оскільки відповідно до запису в трудовій книжці від 29 квітня 2016 року остання була звільнена з займаної посади ТОВ "Амік Україна", а інші записи щодо роботи позивача по найму у трудовій книжці відсутні, то у ОСОБА_1 наявний обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

05.07.2005 ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована Солом`янською районною у місті Києві державною як фізична - особа підприємець, номер державної реєстрації 0003349, взята на облік в ДГП у Солом`янському районі ГУ ДФС м. Києва 12.07.2005 року.

Разом з тим, як вказано позивачем, остання не здійснювала жодної фінансово-господарської діяльності з моменту державної реєстрації як суб`єкт підприємницької діяльності, що підтверджується фактом неподання податкової звітності та не спростовано відповідачем жодними доказами.

Приписами абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI від 08.07.2010 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464) передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Разом з тим, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 встановлено, що з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд дійшов висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах Державної фіскальної служби і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують) та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №440/2149/19.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції встановлюючи наявність обов`язку Москаленко зі сплати ЄСВ звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься акт ДПІ у Солом`янському районі м. Києва № 363/272 від 26.10.2011 перевірки ОСОБА_1 з питань скасування державної реєстрації, яким підтверджено, що з моменту реєстрації звітність до ДПІ не надходила, а заборгованість перед бюджетом відсутня.

Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказано про факт перебування у трудових відносинах з ТОВ «Радаравіасінтез», що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 75/1К від 01.11.2017.

Крім того, факт утримання та перерахування до бюджету страхових внесків податковим агентом ТОВ «Радаравіасінтез» підтверджується відомостями, які містяться в наступних документах:

- форма ОК-7, відомості з Пенсійного Фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування: індивідуальні відомості про застраховану особу - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- копії звітів про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма № Д4), за період з 01.11.2017 по 01.01.2020, про сплату роботодавцем - ТОВ «Радаравіасінтез» єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що вказані вище докази відповідають вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України та у своїй сукупності доводять факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Радаравіасінтез» з 01.11.2017 та сплату останнім, як роботодавцем, відповідних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача, що також підтверджується записом № 51 у трудовій книжці. Відтак, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач з 01 листопада 2017 року працювала на посаді фінансового директора ТОВ «Радаравіасінтез», однак за цей період їй, як фізичній особі-підприємцю, протиправно нараховано до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В контексті викладеного, судова колегія вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 , а вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 02 січня 2019 року № Ф-4237-17 неправомірною та такою, що підлягає скасуванню.

Посилання апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк містять аргументовані доводи на підтвердження правової позиції ОСОБА_1 та свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального та процесуального права. Викладене у сукупності свідчить про наявність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та задоволення позову.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1921,00 грн., сплачених згідно квитанцій № 117 від 26.02.2019 та № 87153 від 12.03.2020 відповідно.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві () від 02 січня 2019 року № Ф-4237-17.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмір 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві ().

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 27.05.2020