Справа № 400/4787/19
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2020 р. № 400/4787/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить визнати протиправними дії відповідача, що полягають у розрахунку та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби; зобов`язати відповідача провести перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні позивачу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби; здійснити виплату суми перерахунку; зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на невключення відповідачем до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні позивача з військової служби, щомісячної додаткової грошової винагороди, яка має постійний характер, та індексації.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує і просить відмовити в позові з посиланням на обставину невключення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, оскільки така винагорода має окремий, особливий і разовий характер її виплати. Відповідач також зазначає, що позовна вимога щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необгрунтована, оскільки законодавство про працю не поширюється на військовослужбовців. Відзив не містить правової позиції в частині вимог, пов`язаних із індексацією грошового забезпечення.

Сторони не заявляли суду клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

25.09.2017 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2017 № 120 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контратку та виключено із списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Заводського РВК м. Миколаєва.

Календарна вислуга позивача у Збройних Силах України становить 23 роки 01 місяць 24 дні.

При звільненні з військової служби позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % за кожний календарний рік служби в сумі 70 099 грн.

Зазначені обставини підтверджуються копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2017 № 120, грошового атестату серії ЗУ № 090765.

Грошовим атестатом серії ЗУ № 090765 також підтверджується, що позивачу виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода в сумі 3 088,27 грн.

З пояснень позивача, наведених у позовній заяві, суд установив, що відповідач виплатив позивачу суму індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 у справі № 400/166/19, яке набрало законної сили 30.07.2019. Відповідач зазначену обставину не заперечив та не спростував, у зв`язку з чим суд вважає цю обставину встановленою.

Із змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що виплачена позивачу одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 70 099 грн. обчислена без урахування щомісячної додаткової грошової допомоги.

Оскільки відповідач не заперечив та не спростував обставину невключення до складу грошового забезпечення, з якого обчислена одноразова грошова допомога, індексації, суд також вважає цю обставину встановленою.

31.10.2019 позивач звернувся до відповідача із заявами, в яких просив надати довідку про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.09.2017; провести перерахунок та виплату вихідної допомоги при звільненні з урахуванням включення до грошового забезпечення щомісячної додаткового грошової винагороди та індексації.

Зазначені заяви були отримані відповідачем 04.11.2019, про що свідчать рекомендовані повідомлення до поштових відправлень, але залишилися без відповіді та задоволення.

Отже, розмір виплаченої одноразової грошової допомоги позивачу обчислена відповідачем з розміру грошового забезпечення, до якого не включено щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим між сторонами виникли спірні правовідносини.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII „Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлює, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

На момент звільнення позивача з військової служби його календарна вислуга років складає 23 роки, а відтак, відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак відповідачем додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.

За змістом пункту 9.1 розділу IX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, грошове забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, включає: оклад за військове звання, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Аналогічні норми щодо невключення винагород до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, містить також Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 № 550.

Разом з тим, необхідно враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ надає Міністру оборони України повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до компетенції Міністра та може бути змінене лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону № 2011-ХІІ.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17 та від 31.07.2019 у справі № 826/3398/18.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вищеозначеній справі Велика Палата дійшла таких висновків:

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Як установив суд, додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на переконання суду, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.

Суд врахував висновок вказаної постанови Верховного Суду, оскільки саме в ньому міститься позиція Верховного Суду щодо складових грошового забезпечення військовослужбовців, і цей висновок безпосередньо впливає на порядок визначення одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Щодо врахування для визначення суми одноразової грошової допомоги при звільненні індексації суд зазначає таке.

Статтею 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано Законом України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Згідно із статтею 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Статтею 6 Закону №1282-ХІІ встановлено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Пунктом 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Слід зазначити, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17 викладений правовий висновок, згідно з яким індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист.

Незважаючи на те що відповідний висновок зроблений Верховним Судом у правовідносинах, що склалися у галузі пенсійного забезпечення, суд вважає за можливе застосувати його у справі, що розглядається, оскільки цей висновок стосується можливості і підставності врахування сум індексації до складу грошового забезпечення військовослужбовців та її визначення як виплати, що має систематичний (щомісячний) характер.

Також про наявність підстав для врахування індексації у складі грошового забезпечення військовослужбовців йдеться у постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 820/5285/17.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині, що стосується врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації при визначенні суми одноразової грошової допомоги при звільненні позивача з військової служби.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служба, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України

від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, після видання наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини з таким військовослужбовцем повинен бути проведений розрахунок.

У постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає до застосування у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ураховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають до застосування норми Кодексу законів про працю України.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України містить норму щодо відповідальності роботодавця у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в установлені законом строки.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто Конституційний Суд України вбачає наявність підстав для звернення працівника до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у проведенні роботодавцем фактичного розрахунку з таким працівником.

Ураховуючи вищенаведене, правомірно дійти висновку, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступає за умови наявності сукупності таких обставин:

- невиплата з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення;

- проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником.

Також суд зазначає, що до моменту проведення фактичного розрахунку неможливо установити період, за який виникає обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Матеріалами справи не підтверджується обставина розрахунку відповідача з позивачем.

Натомість, з позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує обов`язок відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме у прив`язці до майбутнього розрахунку з ним в частині виплати одноразової грошової допомоги на виконання рішення суду у цій справі, що суперечить статті 117 Кодексу законів про працю України.

На підставі вищенаведеного суд вважає позовні вимоги у цій частині такими, що заявлені передчасно (до дати проведення відповідачем фактичного розрахунку із позивачем), у зв`язку з чим у цій частині позовних вимог належить відмовити.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право звернутися до адміністративного суду з цією позовною вимогою в загальному порядку після проведення відповідачем розрахунку з позивачем.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), що полягають у розрахунку та виплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, обчисленого без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, обчисленого з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги та індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби, та здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) суми різниці між перерахованою на виконання рішення суду та раніше виплаченою сумою одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя В.В. Птичкіна