Справа № 520/8907/19
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
29 травня 2020 р. № 520/8907/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Бадюков Ю.В.,

при секретарі судового засідання Андрущенко Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Василинич О.А.,

представника відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) Михайличенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) (далі по тексту відповідач-1, в/ч НОМЕР_5 ), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) (далі по тексту відповідач 2, в/ч НОМЕР_7 ), в якому, з урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог, поданих до суду 11.03.2020 року, просив суд:

- визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 30.07.2019 року за №183 в частині дати виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим) 30.07.2019 р. та скасувати його;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , на підставі наказу від 25.07.2019 року за №89-РС про звільнення мене з військової служби у запас, виключити із списків особового складу в день проведення зі мною усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим (компенсація вартості не отриманого речового майна)) згідно норм законодавства та наказів МО України;

- визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення зі мною повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;

- визнати незаконними та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати мені ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року;

- визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 щодо визначення кількості та номенклатури не отриманого позивачем майна за період служби з 27.12.2016 по 30.07.2019 р, проведення розрахунку сум компенсації відповідно вартості та кількості не отриманого речового забезпечення (майна), порушення відповідачем в/ч НОМЕР_1 вимог наказу №232 від 29.04.2016р МО України, ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`під час проведення розрахунків сум компенсації не отриманого речового забезпечення (майна) ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо проведення розрахунку підйомної допомоги з порушенням чинного законодавства, наказу МО України №45 від §5.02.2018 та Постанови КМ Україні №393 від 17.07.1992, в супереч наказу в/ч НОМЕР_1 № 283 від 28.12.2018р, та невиплати мені підйомної допомоги в повному обсязі, а саме в розмірі місячного грошового забезпечення, 11 172 грн. 15коп. (у зв`язку моїм переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду військової частини НОМЕР_1 згідно наказу №283 від 27.12.2018р відповідно до наказу МО України № 45 від 05.02.2018.);

- визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 №89-РС від 25.07.2019 року щодо звільнення мене з військової служби, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( у зв`язку із закінченням строку контракту), незважаючи на моє бажання проходити службу за обраної ВОС та посадою, поданими необхідними документами у в/ч НОМЕР_1 ще до мого направлення на ВЛК, навить без мого рапорту про бажання (намір) звільнитися з військової служби, та моєї думки щодо бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, згідно ст. 233 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, вимогами наказу МО України №402 (Положення про ВЛК у ЗС України) ;

- визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не надання направлення на проходження військово- лікарської комісії, згідного мого рапорту від 26.07.2019 року щодо визнання ступеню придатності до військової служби;

- визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення без виплати індексації грошового забезпечення за період з 27.12.2016 по 30.07.2019р у повному обсязі;

- визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення без надбавки (до грошового забезпечення) за вислугу років за фактичної наявності вислуги років на протязі служби у повному обсязі з 27.12.2016р. по 30.07.2019р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року, в розмірі 15641,01 грн. з компенсацію податку 18% (за рахунок держави як військовослужбовцю на той час);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити мені підйомну допомогу в повному обсязі в розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням надбавок, згідно наказу МО України №45 від 05.02.2018 р. шляхом виплати різниці між належної сумою підйомної допомоги 11172 грн 15 коп. та вже частково виплаченою сумою в 7134 грн. 40 коп. цей допомоги , а саме виплатити 4037 грн. 75 коп.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 згідно наказу МО України №232 від 29.04.2016 р. компенсацію вартості не отриманого речового майна шляхом виплати різниці між сумою належної грошової компенсації (у розмірі 38316 грн. 56 коп.) та суми вже частково виплаченої грошової компенсації згідно наказу А3220 від 30.07.2019р. №183 (19193 грн. 99 коп.), саме виплатити 19122 грн. 57 коп.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 27.12.2016 по 30.07.2019 р. у повному обсязі;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення, яке позивач мав отримати з урахуванням вислуги років за період з 27.12.2016 р. по 30.07.2019р, сума якого становить різницю між сумою нарахування грошового забезпечення за цей період проведеного з урахуванням вислуги років та вже отриманим грошовим забезпеченням за цей період раніше;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити мені суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав ЗСУ у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.07.2019 року до дня проведення повного розрахунку, як грошового забезпечення так і речового, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 710, 01 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні;

- на відшкодування моральної шкоди стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 200 000 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказ № 89-РС від 25.07.2019 не відповідає вимогам чинного законодавства, а наказ № 183 від 30.07.2019 є протиправним, позаяк у день його виключення із списків він не був повністю забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а також йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки. Окрім цього, на думку позивача, командування військової частини обмежило його у реалізації права на проходження військово-лікарської комісії щодо визнання ступені придатності до військової служби. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що у зв`язку з протиправними діями відповідачів він зазнав душевних страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди.

Відповідачі подали до суду відзиви на позовну заяву, у яких зазначили про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки всі передбачені розрахунки з ним були здійснені, а накази про звільнення були видані через закінчення строку дії контракту.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, встановив наступні обставини.

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_8 від 14.04.2015 року, виданого Головним управління Національної гвардії України ОСОБА_1 має статус ветерана війни учасника бойових дій та внутрішньо переміщеною особою згідно копії довідки від 07.08.2019 року № 3005-/22398.

Позивач брав участь в період з 28.12.2016 року по 29.04.2018 року в антитерористичній операції, що підтверджується копією довідки в/ч НОМЕР_1 № 235 від 08.02.2019 року.

Як вбачається з копії військового квитка серії НОМЕР_9 , виданого 08.12.1994 р. копії довідки № 1023 від 12.06.2019 року в/ч НОМЕР_1 , копії витягу з наказу № 328 від 27.12.2016 року командира в/ч - польова пошта НОМЕР_10 , витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 27.12.2018 р. № 283 позивач з 27.12.2016 року перебував на військовій службі в в/ч НОМЕР_1 .

27.12.2018 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 був укладений контракт б/н про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового сержантського та старшинського складу строком на шість місяців згідно п. 3 цього контракту.

Як вбачається з копії витягу з наказу № 89-РС від 25.07.2019 року позивача - молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення технічних засобів розвідки взводу технічних засобів розвідки наказано звільнити за підпунктом «а» п. 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінчення строку контракту. Закінчення контракту 27.06.2019 року.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.07.2019 р. № 183 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення технічних засобів розвідки взводу технічних засобів розвідки військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25 липня 2019 року № 89-РС за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 30 липня 2019 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 31 липня 2019 року. Вважати таким, то посаду і справи здав та вибув до Оболонського районного військового комісаріату м. Києва для постановки па військовий облік.

Також згідно вказаного документу наказано: «Виплатити основні види грошового забезпечення з 01 липня по 30 липня 2019 року.

Виплатити за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 липня по 30 липня 2019 року.

Виплатити щомісячну премію у розмірі 110% від посадового окладу за 7 тарифним розрядом з 01 липня по 30 липня 2019 року.

Виплатити за речове майно при звільненні, яке належить до видачі відповідно до встановлених норм згідно довідки-розрахуику у розмірі 19 193 гривень 99 копійок.

Щорічна основна відпустка за 2019 рік надавалася у кількості 10 діб. Виплатити грошову компенсацію за 5 (п`ять) діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2019 рік.

Грошову допомогу па оздоровлення за 2019 рік. передбачену наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 виплачено.

Матеріальну допомогу за 2019 рік для вирішення соціально-побутових потреб, передбачену наказом Міністра оборони України від 07 червня 201 8 року № 260, не виплачено. Виплатити грошову допомогу для вирішення соціально - побутових потреб за 2019 рік у розмірі 11 172 гривень 15 копійок.

Службовим або постійним житлом з фондів Міністерства оборони України не забезпечений.

Вислуга років в Збройних Силах етапом на 30 липня 2019 року становить: календарна - 04 роки 05 місяців 20 днів, пільгова - 02 роки 05 місяців 18 днів, загальна 06 років ІІ місяців 08 днів.

Підстава: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25 липня 2019 року № 89-РС».

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі по тексту Закон № 2232), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється:

- громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

- іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Абзацом 5 ч. 6 ст. 2 Закону № 2232 одним з видів військової служби передбачена військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 19 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Частиною 4 цієї ж статті Закону встановлено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України та нормативно-правовими актами Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, якщо інше не передбачено законом.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 20 Закону № 2232 на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби військовослужбовці, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, особи рядового складу, які проходять військову службу за контрактом, резервісти, військовозобов`язані, які не мають військових звань офіцерського складу, особи віком від 18 років, які мають вищу, професійно-технічну або повну загальну середню освіту, та не досягли граничного віку перебування на військовій службі - на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

Відповідно п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із закінченням строку контракту.

Абзацом п`ятим пункту 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008 (далі по тексту Положення № 1153/2008), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

Згідно абз. 7 п. 2 Положення № 1153/2008 з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

За приписами п. 7 Положення № 1183/2008 військова служба закінчується, зокрема, в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку.

Відповідно до п. 12 Положення № 2232 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Отже, видання наказів по особовому складу щодо припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом є обов`язком осіб, на яких покладено їх видання.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України (абз. 2 п. 12 Положення № 2232).

У п. 15 Положення 2232 передбачено, що з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Абзацом 10 п.18 Положення № 1153/2008 встановлено, що перший контракт про проходження військової служби укладається з військовослужбовцями строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, з особами, звільненими з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, - строком на шість місяців.

Строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом у випадку, визначеному абзацом десятим пункту 18 цього Положення, - на строк шість місяців (абз. 5 п. 20 Положення № 1153/2008).

Згідно п. 4 зразку контракту, що є додатком №1 до Положення № 1153/2008, п.4 контракту від 27.12.2018 року між позивачем та Міністерством оборони України сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Абзацом 8 п. 2.13 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 10.04.2009 р. № 170 (далі по тексту Інструкція № 170) передбачено, що військовослужбовець не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту повинен повідомити командування військової частини про свій намір укласти новий контракт. Якщо у цей строк військовослужбовець без поважних причин не повідомив командування військової частини про намір укладати новий контракт про проходження військової служби, то він підлягає звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту без подання рапорту.

Приписами п. 12.8. Інструкції № 170 визначено, що посадові особи зобов`язані звільнити з військової служби військовослужбовців, які не виявили бажання укладати новий контракт.

В свою чергу пункт 237 Положення № 1153/2008 встановлює, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством, а тому видача наказу про звільнення раніше дати закінчення контракту жодним чином не суперечить вимогам цієї норми та не порушує права та законні інтереси позивача.

Разом з тим суд зауважує, що закон не пов`язує можливості припинення контракту із датою видачі наказу про звільнення з військової служби, адже дата є лише реквізитом наказу як розпорядчого документа та жодним чином не впливає на факт припинення правовідносин між військовослужбовцем та державою в особі відповідної військової частини.

Отже, суд вважає, що наказ військової частини від 25.07.2019 № 89-РС про звільнення ОСОБА_1 у запас виданий військовою частиною на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений законом та жодним чином не порушує права та законні інтереси позивача.

Виключення щодо звільнення зазначені в пункті 33-1 Положення № 1153/2008, згідно якого дія контракту про проходження військової служби з військовослужбовцями під час звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту продовжується:

- до закінчення щорічної основної відпустки, час якої повністю або частково перевищує строк контракту;

- на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також на час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.

Оскільки позивач на момент звільнення не перебував у вказаних видах відпусток, не перебував на лікуванні і не був увільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням відсутні були правові підстави для продовження строку дії його контракту.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ, доказів того, що молодший сержант ОСОБА_1 письмово звертався до командування військової частини про бажання укласти новий контракт чи відмову в його укладенні, як-то передбачено п. 4 Контракту позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не добуто.

У зв`язку з чим, суд також не приймає твердження позивача про те, що відповідач в порушення ч. 2 ст. 35 Положення № 1153/2008 без його бажання прийняло рішення про звільнення, позаяк у передбачений контрактом та абз. 8 п. 2.13 Інструкції № 170 строк таке бажання позивачем висловлено не було.

Крім того, Указ Президента України від 26.04.2019 р. N 171/20192, яким було внесено зміни до пункту 35 Положення № 1153/2008 щодо звільнення за бажанням в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "й" та "к" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" набрав чинності 03.05.2019 року, в той час коли контракт із позивачем укладений 27.12.2018 року, а тому зазначена норма стосується військовослужбовців, контракти з якими укладено після набуття чинності цим нормативним актом, яким внесено зміни.

Так, пункт 35 Положення № 1153/2008, в редакції Указу Президента України від 12.09.2018 року, яка діяла на момент укладання із позивачем контракту, передбачала альтернативу у його припиненні з одних і тих же підстав або за рішенням командування або за рішенням військовослужбовця: «Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):

1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "г", "е", "є", "ж", "и", "і", "ї", "й" та "л" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "д", "з", "к" та "м" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"».

Водночас, Закон № 2232 не передбачає звільнення військовослужбовця за бажанням у зв`язку із закінченням строку контракту, в той же час, коли Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України № 1153/2008 затверджено відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як-то вбачається із преамбули та п. 1 Указу Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, а відтак не може протирічити цьому Закону або встановлювати інші правила, оскільки Указ Президента відноситься до підзаконних нормативно-правових актів, що приймаються уповноваженими нормотворчими суб`єктами на основі і на виконання законів і не повинні їм суперечити.

Суд відзначає, що юридичним фактом, для звільнення з військової служби є визначене Законом № 2232 закінчення строку контракту і не передбачає інших альтернатив, зокрема, як стверджує позивач не проведення з ним бесіди перед звільненням. Ані Закон № 2232, ані Положення 1153/2008 не передбачає як жодних наслідків для роботодавця через не проведення такої співбесіди, так і того, що не проведення співбесіди є підставою для продовження строку контракту та заборону звільнення такого військовослужбовця.

Згідно абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999, № 13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

За приписами п. 12.5. Інструкції № 170 у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та з аналізу вищенаведених норм права має бути відмовлено позивачу у задоволенні наступних позовних вимог через безпідставність, а саме:

- визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 30.07.2019 року за №183 в частині дати виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим) 30.07.2019 р. та скасувати його;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , на підставі наказу від 25.07.2019 року за №89-РС про звільнення мене з військової служби у запас, виключити із списків особового складу в день проведення зі мною усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим (компенсація вартості не отриманого речового майна)) згідно норм законодавства та наказів МО України;

- визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 №89-РС від 25.07.2019 року щодо звільнення мене з військової служби, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( у зв`язку із закінченням строку контракту), незважаючи на моє бажання проходити службу за обраної ВОС та посадою, поданими необхідними документами у в/ч НОМЕР_1 ще до мого направлення на ВЛК, навить без мого рапорту про бажання (намір) звільнитися з військової служби, та моєї думки щодо бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, згідно ст. 233 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10о12.2008р. №1153/2008, вимогами наказу МО України № 402 (Положення про ВЛК у ЗС України);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити мені суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав ЗСУ у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.07.2019 року до дня проведення повного розрахунку, як грошового забезпечення так і речового, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 710, 01 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні.

Щодо позовної вимог про визнання незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення зі мною повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення продовольчим забезпеченням суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 1.10 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 (далі Положення № 402) військовослужбовці, які прибули у військову частину, зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини.

Військовослужбовці та інші категорії мають право на одержання тільки однієї норми харчування (п. 2.11. Положення № 402).

Пунктом 2.13. Положення № 402 встановлено, що грошова компенсація замість норм харчування за окреме приймання їжі при триразовому харчуванні не виплачується.

Відповідно Примітки до норми харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань № 1 загальновійськова Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, а саме пунктів:

Згідно п. 1за цією нормою за рахунок держави харчуванням забезпечуються:

л) військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі військовослужбовці Держспецзв`язку, особи рядового, начальницького складу і працівники авіації ДСНС, Національної гвардії під час несення бойового чергування, добового чергування, варти та у разі призначення до складу добового наряду, перебування в польових умовах (в таборах, на навчаннях, маневрах) під час відпрацювання завдань з бойової (навчально-бойової) підготовки, а військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, крім того під час перебування в навчальних військових частинах (центрах).

Пунктом 6 Примітки до норми харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань № 1 передбачено, що військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, у тому числі військовослужбовці Держспецзв`язку, та особи рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту під час перебування їх у польових умовах та в інших випадках за відсутності підприємств громадського харчування можуть забезпечуватися харчуванням через їдальні військових частин та органів і підрозділів цивільного захисту згідно із загальновійськовою нормою за плату в розмірі, що відповідає розрахунку його вартості. Підставою для зарахування на забезпечення харчуванням у такому разі є наказ командира військової частини, начальника органу, підрозділу цивільного захисту, Голови Держспецзв`язку, начальника територіального органу Адміністрації Держспецзв`язку або територіального підрозділу Держспецзв`язку.

У п. 9 Примітки №1 встановлено, що для осіб, які безпосередньо беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також у районі проведення антитерористичної операції, додатково до цієї норми на одну людину на добу видаються: печива 50 грамів, м`яса 125 грамів, масла 20 грамів, молока незбираного 100 , молока незбираного згущеного з цукром 20 грамів, яєць 3 штуки (на тиждень), цукру 10 грамів, чаю 1 грам.

Тобто, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 в зоні проведення антитерористичної операції та військових полігонах ОСОБА_1 , що також не заперечував позивач у судовому засіданні, забезпечувався триразовим харчуванням за встановленими нормами через стаціонарні та польові їдальні військової частини, доказів зворотнього матеріали справи не містять, зокрема, доказів, що позивач не забезпечувався триразовим харчуванням та у зв`язку з чим харчувався в інших закладах громадського харчування, та у зв`язку з чим йому підлягає компенсації вартість такого харчування. Не наведено також позивачем у позові і не доведено під час розгляду справи й наявності підстав для компенсації продовольчого забезпечення під час звільнення, а тому дана позовна вимога є безпідставною та необґрунтованою й такою, що задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача про виплату при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок №178).

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016 року затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, згідно з п. 4 розділу ІІІ військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Тобто, законодавством України передбачено право вибору військовослужбовця, який звільняється зі Збройних Сил України, отримати речове майно в натурі або грошову компенсацію за нього.

Зазначене право не може бути обмежено, скасовано або змінено відповідачем на власний розсуд без передбачених законом підстав.

Так, на день підписання наказу про звільнення зі служби позивач мав передбачене законодавством право на отримання при звільненні зі служби або речове майно в натурі або грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.

Виплата грошової компенсації за неотримане речове майно можлива на підставі довідки про вартість речового майна, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, за вих. № 997/24 від 23.09.2019 року до Управління речової служби Сухопутних військ України в особі полковника ОСОБА_3 , командуванням військової частини НОМЕР_1 було направлено документи стосовно військовослужбовця мол. сержанта ОСОБА_1 для перерахунку коштів за неотримане речове майно, згідно довідки-розрахунку № 5 на суму 19193,99 грн.

Як вбачається з копії довідки № 45 від 03.02.2020 року та не заперечується позивачем грошові кошти згідно довідки-розрахунку № 5 за речове майно, яке належить до видачі за встановленими нормами при звільненні з лав ЗСУ позивачу була нарахована компенсація за недоотримане речове майно у сумі 19193, 99 грн., в т.ч. військовий збір 1,5 % - 287, 91 грн.

Грошові кошти у розмір 18906, 08 грн. були перераховані 19.12.2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АО КБ «Приватбанк» згідно платіжного доручення № 7535 від 18.12.2019 року.

Зазначені обставини не заперечуються позивачем та підтверджуються у заяві про уточнення та збільшення позовних вимог, поданих до суду 11.03.2020 року.

Згідно ч. 1 ст. 78 КАСУ обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, позивач погодився із зазначеною сумою розрахунку компенсації згідно довідки-розрахунку № 5 на суму 19193,99 грн. шляхом прийняття вказаної суми. Доказів повернення позивачем перерахованої суми в розмірі 18906, 08 грн. через незгоду позивача із її розміром до суду не надано, а отже рішення ТВО начальника речової служби в/ч НОМЕР_1 І. Шапошника та начальника фінансово-економічної служби А0693 В. Мансурова про визначення вказаної суми вичерпало свою дію.

Розрахунок різниці суми, яку позивач вимагає сплатити у розмірі 19122, 57 грн. не містить вартості предметів у період проходження служби, а здійснені ним розрахунки до заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, поданих до суду 11.03.2020 року, не приймаються судом до уваги позаяк розраховані позивачем згідно з вимогами начальника тилу ЗС України від 14.01.2020 року № 341/5/7/62т та наведеними у додатку до них цінами на предмети речового майна, які належать до видачі згідно норм забезпечення військовослужбовцям ЗСУ, в той час коли позивача звільнено з 30.07.2019 року, тобто за цінами, які не були чинними під час проходження ним служби, через що позивачем безпідставно застосовано вказані ціни до періоду спірних правовідносин.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів неправильності нарахування, незаконності розрахунку, визнання незаконною та скасування довідки - розрахунку № 5 на суму 19193,99 грн. позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не добуто.

Виходячи з вищенаведеного у позовних вимогах позивача про визнання неправомірними дій в/ч НОМЕР_1 щодо визначення кількості та номенклатури не отриманого позивачем майна за період служби з 27.12.2016 по 30.07.2019 р, проведення розрахунку сум компенсації відповідно вартості та кількості не отриманого речового забезпечення (майна), порушення відповідачем в/ч НОМЕР_1 вимог наказу №232 від 29.04.2016р МО України, ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`під час проведення розрахунків сум компенсації не отриманого речового забезпечення (майна) ОСОБА_1 та про визнання неправомірними дій зобов`язання здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 згідно наказу МО України №232 від 29.04.2016 р. компенсацію вартості не отриманого речового майна шляхом виплати різниці між сумою належної грошової компенсації (у розмірі 38316 грн. 56 коп.) та суми вже частково виплаченої грошової компенсації згідно наказу А3220 від 30.07.2019р. №183 (19193 грн. 99 коп.), саме виплатити 19122 грн. 57 коп. слід відмовити.

При вирішенні позовної вимоги про визнання незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не надання направлення на проходження військово - лікарської комісії, згідно мого рапорту від 26.07.2019 року щодо визнання ступеню придатності до військової служби суд виходить з наступного.

За змістом абзаців 2 та 3 пункту 235 Положення від 10.12.2008 №1153/2008 Військовослужбовці, які звільняються з військової служби на підставах, передбачених пунктами "г", "ґ", "е" частини третьої, підпунктами "ґ", "д", "е" пункту 1, підпунктом "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктами "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1, підпунктами "д" - "з" пункту 2, підпунктом "в" пункту 3 частини п`ятої, підпунктами "д" - "ж" пункту 1, підпунктами "ґ" - "є" пункту 2, підпунктом "в" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", не направляються на обстеження військово-лікарською комісією і не підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після звільнення військовослужбовців з військової служби військовий комісаріат, де вони будуть взяті на військовий облік, направляє їх для проходження медичного обстеження з метою визначення придатності до військової служби.

Військовослужбовці за їх бажанням можуть не направлятися на обстеження військово-лікарською комісією в разі звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту.

Отже, абзацом 2 пункту 235 Положення від 10.12.2008 №1153/2008 визначено вичерпний перелік підстав для звільнення з військової служби за яких військовослужбовець не направляється на обстеження військово-лікарською комісією.

Відповідно до частини 10 ст. 2 Закону № 2232 з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом міністра оборони України затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 від 14.08.2008 р.

Згідно п. п. 1.1., 1.2. розділу 1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міноборони № 402 від 14.08.2008 р. (далі по тексту -Положення №402) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (далі - ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України); визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

У силу вимог пункту 2.1 глави 2 розділу І Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

З огляду на вказані норми, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям а також аналізує результати медичного огляду та розробляє заходи щодо комплектування Збройних Сил України особовим складом, придатним до військової служби за станом здоров`я.

За п.п. б п. 6.1. Положення № 402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Варто зазначити, що наведеним нормативними документами не передбачено необхідність подачі рапорта військовослужбовця на проведення військово-лікарської експертизи за таких умов.

У доданому до матеріалів справи рапорті, датованого 26.07.2019 року позивач просить направити його до «ВЛК ВМКЦ Пн регіону з метою завершення проходження ВЛК після лікування в/ч НОМЕР_11 згідно виписного епікризу в/ч НОМЕР_11 № 1399/205 від 22.07.2019 р. та отримання висновків (рішення ВЛК) щодо придатності до проходження військової служби». тобто у рапорті не йдеться про направлення на медичний огляд для проведення військово-лікарської експертизи, а мета завершення проходження ВЛК.

Крім того, означений рапорт, датований 26.07.2019 року, в той час коли 25.07.2019 року командиром 46 окремого штурмового батальйону 54 окремої механізованої бригади було прийнято наказ № 89-РС про звільнення позивача в запас.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Суд відзначає, що згідно приписів ч.ч. 1,4 ст. 79 КАСУ учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, на копії вказаній копії рапорта позивача у правовому нижньому кутку міститься «№2958/25 від 26.07.2019». При цьому, не вбачається чи є вказаний номер номером вхідної кореспонденції в/ч НОМЕР_1 , прізвища та підпису посадової особи про його прийняття, печатки та або штампу вхідної кореспонденції, доказів направлення та отримання засобами поштового зв`язку.

Метою позивача на отримання такого направлення, як зазначено у його рапорті від 26.07.2019 року з посиланням на п. 33 Положення про проходження громадянами військової служби, є, у такий спосіб, «продовження терміну дії чинного контракту».

Водночас, суд зауважує, як зазначено вище та випливає з приписів абз. 2 п. 235 Положення № 1153/2008 такий рапорт позивача не має юридичного значення, оскільки законодавство не передбачає необхідності щодо звернення до військової частини з метою проходження огляду військово-лікарської комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав приписи Положень № 402 та №1153/2008, що підтверджується копією направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової служби в зв`язку з закінченням строку контракту та наказом командира частини від 12.06.2019 року № 37, складеного за формою, встановленою додатком № 14 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ від 14.08.2008 р. № 402, згідно якого на ВЛК направляється молодший сержант ОСОБА_1 , діагноз: «Гіпертонічна хвороба 1 стадії 1 ступеню, ризик помірний СН0. Вертеброгенна тораколюмбоалгія. Вестибулопатичний синдром. Розлад адаптації у вигляді короткотривалої депресивної реакції. Інсомічний синдром».

Враховуючи викладене, суд вважає, за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги позивача щодо визнання незаконними та протиправними дії щодо ненадання направлення на проходження військово - лікарської комісії, згідно мого рапорту від 26.07.2019 року щодо визнання ступеню придатності до військової служби.

Щодо вимог про грошову компенсацію відпусток.

У відзиві на позову в/ч НОМЕР_1 зазначає, що пунктом 19 статті 10-1 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З огляду на викладене при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час дії особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій) , на думку відповідача-1 не виплачується.

Як вбачається з відзиву відповідача-1 надання додаткових та соціальних відпусток в особливий період не передбачається, отже відсутні й підстави для їх компенсації.

Суд не погоджується із такою позицією відповідача, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 162 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з частинами 1, 8, 14, 17, 18, 19 статтею 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 у зразковій адміністративній справі № 620/4218/18 зазначив, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій адміністративній справі № 620/4218/18, у постанові від 21.08.2019 погодилась з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та підтримала висновок про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Це рішення суду є зразковим для справ, у яких предметом спору є: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Встановлені вище обставини спору свідчать про те, що ця справа є типовою, оскільки відповідає ознакам зразкової справи №620/4218/18.

Обставини, що виключали б типове застосування норм матеріального права до цього спору, відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Судом встановлено, що згідно копії посвідчення серії НОМЕР_8 від 14.04.2015 року, виданого Головним управління Національної гвардії України ОСОБА_1 має статус ветерана війни учасника бойових дій, а відтак, останній має право на отримання додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Також, з матеріалів справи суд вбачає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 30.07.2019, зокрема вирішено питання щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 5 (п`ять) діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2019 рік, оскільки щорічна основна відпустка за 2019 рік надавалася у кількості 10 діб.

Водночас, матеріали справи містять рапорт ОСОБА_1 від 11.12.2017 року поданого згідно штампу вхідної кореспонденції відповідача-1 11.12.2017 року за вх. № 11999 у п. б) якого позивач звертає увагу командира військової частини НОМЕР_1 на те, що незважаючи на поданий ним рапорт 25.09.2017 року незаконно відмовлено в наданні та компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (2017р -15 діб).

Згідно копії наказу № 183 від 30.07.2019 року ОСОБА_1 щорічна основна відпустка за 2019 рік надавалася у кількості 10 діб. Спору щодо цієї обставини у сторін відсутні.

Згідно копії довідки ТВО ПКБ з ФЕР-НС в/ч НОМЕР_1 молодшого сержанта О.Ферта від 28.01.2020 р. № 3220/031/031 позивачу при звільненні було нараховано компенсацію за 5 діб щорічної невикористаної відпустки 1753, 12 грн. та перераховано на картрахунок в Приватбанку 13.08. 2019 р. у складі суми 23374, 26 грн., що також підтверджується копією відомості розподілу виплат ПАТ КБ «ПриваБанк» від 12.08.2019 р. № 190812СТ719206.

Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих, достатніх та достовірних доказів компенсації позивачу при звільненні за основну щорічну відпустку за 2017 р. та 2018 р., у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню, а у частині визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік , - таким, що задоволенню не підлягає.

За таких обставин, суд на підставі ч. 2 ст. 9 КАСУ вирішив задля повного захисту прав позивача вирішив вийти за межі позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за основну щорічну відпустку за 2017 р. та 2018 р., як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Крім того, враховуючи те, що позивач під час проходження військової служби не міг скористатися правом на додаткові відпустку у силу дії особливого періоду в Україні та те, що при звільненні відповідач не здійснив виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд констатує наявність у позивача права на отримання грошової компенсації.

Відповідач не надав доказів виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а так само не обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження відсутності підстав для виплати такої компенсації.

Суд відзначає, що правове значення для позивача має саме бездіяльність відповідача з не нарахування та виплати компенсації за додаткову відпустку, позаяк останнім не вчинено будь-яких дій правового характеру, які на нього покладені законом, незважаючи на об`єктивну та реальну можливість їх вчинення, а відтак, суд на підставі ч. 2 ст. 9 КАСУ вирішив задля повного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Щодо позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року, в розмірі 15641,01 грн. з компенсацію податку 18% (за рахунок держави як військовослужбовцю на той час), то суд відзначає про її передчасність в частині визначення розміру 15641,01 грн. з компенсацію податку 18% (за рахунок держави як військовослужбовцю на той час), виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

На даний час порушення щодо невиплати позивачу грошової компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року, в розмірі 15641,01 грн. з компенсацію податку 18% (за рахунок держави як військовослужбовцю на той час) відсутні та неможливо стверджувати, що у майбутньому добровільно чи після набрання цим рішенням законної сили позивачу не буде здійснено компенсацію у зазначеному ним розмірі з компенсацією податку.

З огляду на фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд виходить з того, що заявлена позивачем вимога про виплату грошової компенсації в розмірі 15641,01 грн. з компенсацію податку 18% (за рахунок держави як військовослужбовцю на той час) в майбутньому є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо проведення розрахунку підйомної допомоги з порушенням чинного законодавства, наказу МО України № 45 від 05.02.2018 та Постанови КМ Україні №393 від 17.07.1992, в супереч наказу в/ч НОМЕР_1 № 283 від 28.12.2018р, та невиплати підйомної допомоги в повному обсязі, а саме в розмірі місячного грошового забезпечення, 11 172 грн. 15коп. (у зв`язку моїм переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду військової частини НОМЕР_1 згідно наказу №283 від 27.12.2018 р. відповідно до наказу МО України № 45 від 05.02.2018.) та зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити підйомну допомогу в повному обсязі в розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням надбавок, згідно наказу МО України № 45 від 05.02.2018 р. шляхом виплати різниці між належної сумою підйомної допомоги 11172 грн 15 коп. та вже частково виплаченою сумою в 7134 грн. 40 коп. цей допомоги , а саме виплатити 4037 грн. 75 коп., суд виходить наступного.

Пунктом 1 частини першої статті 9-1 Закону №2011-XII встановлено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується, зокрема, підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Аналогічні положення викладені і в пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 № 332 «Про вдосконалення грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України».

Питання виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги врегульоване Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого наказом Міноборони від 05.02.2018 р № 45 (далі по тексту Порядок №45).

Пунктом 1 Порядку № 45 встановлено, що у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується: підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби.

Згідно п. 2 Порядку №45 право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає:

на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду;

на дату зарахування на навчання - для військовослужбовців, які зараховані на навчання до військових навчальних закладів;

на дату прибуття до місця дислокації, оголошену наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

Абз. 5 п. 2 Порядку №45 передбачено, що розмір підйомної допомоги обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання), або на дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, на членів сім`ї - на дату реєстрації їх місця проживання у населеному пункті за новим місцем військової служби військовослужбовця (розташованому поблизу місця служби військовослужбовця).

Виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат (п.3 Порядку №45).

Пунктом 8 Порядку №45 встановлено, що підйомна допомога військовослужбовцям, у тому числі на членів сім`ї, виплачується не більш як за два переїзди військовослужбовця протягом календарного року, пов`язані з призначенням на посади чи передислокацією військової частини (підрозділу).

Мотивуючи свої позовні вимоги в цій частині позивач вказує, що відповідач в/ч НОМЕР_1 під час нарахування підйомної допомоги у 2019р. порушив наказ МО України № 45 від 05.02.2018 р. «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» та постанову КМ України № 393 від 17 липня 1992 р. «Про порядок обчислення вислуги років» військовослужбовців служби за контрактом», ігноруючи наказ № 283 від 27.12.2018р в/ч НОМЕР_1 , у якому вказано посадовий оклад позивача, фактичну наявну вислугу років та чітко встановлений розмір допомоги згідно п.1 та п.2 затвердженого порядку виплати наказом МО України №45 від 05.02.2018р «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги», здійснив лише 26.09.2019р не своєчасне нарахування 7134 грн. 40 коп. допомоги, та часткову виплату підйомної допомоги в сумі 7027 грн. 38 коп., у зв`язку з чим вважає, що розмір належної підйомної допомоги повинен складати саме 11172 грн. 15коп.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що позивач мав право після переїзду до нового місця служби з одного населеного пункту а саме з АДРЕСА_4 до місяця постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_5 , у зв`язку з призначенням на посаду командира відділення технічних засобів розвідки взводу технічних засобів розвідки військової частини НОМЕР_1 на нарахування і виплату підйомної допомоги.

15.01.2019 року позивач на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 подано рапорт, про що свідчить штамп у правому нижньому куті його копії за вх. №2 від 15.01.2019 р., в якому позивач просить надати його підйомну грошову допомогу згідно наказу МО №45 від 05.02.2018 р.

Як вбачається з копії наказу № 283 від 27.12.2018 року ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3000,00 гривень.

Наказом також визначено наступне:

«Виплачувати з 27 грудня 2018 року щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в повному обсязі, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Виплачувати премію у розмірі 106% від посадового окладу за 7 тарифним розрядом.

Відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб з 01.03.2018 р., встановити наступну вислугу років станом на 27 грудня 2018 року: календарна - 03 роки 10 місяців 15 днів».

Розрахунок підйомної допомоги молодшому сержанту ОСОБА_4 міститься у довідці в/ч НОМЕР_1 від 30.01.2020 року № 3220/031/034 та є наступним:

Оклад за військовим званням 40,00 грн;

Посадовий оклад 530,00 грн;

Надбавка за вислугу років 0%;

Надбавка за виконання особо важливих завдань 50% 285,00 грн;

Премія 680% 3604,00 грн;

Щомісячна додаткова грошова винагорода 60% 2675,40 грн.

Всього нараховано 7134,40 грн Утримано 1,5% збір 107,02 грн

Перераховано на картрахунок в ПриватБанк 7027,38 грн.

Згідно акту попередньої перевірки нарахування підйомної допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 (о/р № НОМЕР_12 ) молодшому сержанту ОСОБА_1 нараховано та перерахована підйомна допомога в розмірі 8418,59 грн. на його картрахунок 26.09.2019 року, що також підтверджується копією відомості розподілу виплат від 25.09.2019р.№ 190925СТ608011 та копією платіжного доручення №6709 від 25.09.2019 р.

Враховуючи вищенаведене суд погоджується із вимогами позивача позаяк у розрахунку підйомної допомоги позивачу вказано посадовий оклад 530, 00 грн., в той час коли за наказом № 283 від 27.12.2018 року ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3000, 00 гривень та не погоджується із його твердженням у частині включення до зазначеного розрахунку суми за наявну вислугу років, позаяк Порядок № 45 встановлює розмір підйомної допомоги, котрий обчислюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби.

А тому вимога про зобов`язання нарахувати та виплати різницю в розмірі 4037 грн. 75 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення без надбавки (до грошового забезпечення) за вислугу років за фактичної наявності вислуги років на протязі служби у повному обсязі з 27.12.2016р. по 30.07.2019р. та зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення, яке позивач мав отримати з урахуванням вислуги років за період з 27.12.2016 р. по 30.07.2019 р., сума якого становить різницю між сумою нарахування грошового забезпечення за цей період проведеного з урахуванням вислуги років та вже отриманим грошовим забезпеченням за цей період раніше, суд відзначає наступне.

Частинами 1-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно п. 10.1. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міноборони від 11.06.2008, № 260, яка була чинна до 20.07.2018 року, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Грошове забезпечення у цьому разі обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

За п. 13.1. Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць:

від 1 до 2 років - 5 відсотків;

від 2 до 5 років - 10 відсотків;

від 5 до 10 років - 20 відсотків;

від 10 до 15 років - 25 відсотків;

від 15 до 20 років - 30 відсотків;

від 20 до 25 років - 35 відсотків;

від 25 і більше років - 40 відсотків.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який набрав чинності 20.07.2018 року.

Цей Порядок № 260 визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Дія цього Порядку № 260 (крім розділів II, V-IХ, ХІI-ХХV) поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

Згідно п.п. 1, 2 Розділу IV Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах:

від 1 до 5 років - 25 відсотків;

від 5 до 10 років - 30 відсотків;

від 10 до 15 років - 35 відсотків;

від 15 до 20 років - 40 відсотків;

від 20 до 25 років - 45 відсотків;

від 25 і більше років - 50 відсотків.

Вислуга років для виплати надбавки обчислюється з дня початку до дня закінчення проходження військової служби відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно приписів п.п. 6, 7 Розділу IV Порядку № 260 для виплати надбавки за вислугу років командир військової частини щорічно станом на 01 січня оголошує наказом вислугу років військовослужбовців.

Наказ видається на підставі особових справ військовослужбовців та інших документів (за їх наявності), що підтверджують проходження військової служби. Календарна та пільгова вислуга років зазначаються окремо.

Оголошення вислуги років для командира військової частини здійснюється наказом вищого командира за підпорядкованістю.

Військовослужбовцям, які прибули до військової частини для подальшого проходження служби, виплата надбавки за вислугу років здійснюється на підставі інформації про вислугу років, зазначеної у грошовому атестаті.

Після надходження до військової частини особової справи військовослужбовця вислуга років для виплати йому надбавки оголошується наказом командира військової частини.

Таким чином, надбавка за вислугу років входить до щомісячних основних видів грошового забезпечення.

Суд зауважує, що твердження позивача про те, що йому не нараховувалась та не сплачувалась зазначена надбавка у належному розмірі з 27.12.2016 р. по 30.07.2019 р. спростовується наявними в матеріалах справи копією витягу з наказу № 183 від 30.07.2019 року, згідно якого наказано виплатити за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01.07.2019 по 30.07.2019 р. та копією довідки від 28.01.2020 р. № 3220/031/031, згідно якої ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення при звільненні до складу якого входить надбавка за вислугу років (загальна) 30% у сумі 1065, 48 грн. та виплачена у складі заробітної плати у загальній сумі 23374, 26 грн. згідно копій відомості розподілу виплат від 12.08.2019 р. № 190812СТ 719206 та платіжного доручення № 6296 від 12.08.2019 р.

Розмір виплаченої надбавки 30% (від 5 до 10 років) відповідає розрахунку позивача (додаток №7) до заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 11.03.2020 р., та становить за підрахунком позивача 9 років 02 місяці та 18 днів.

Посилання позивача на те, що йому незаконно у наказі № 328 від 27.12.2016 року встановили вислугу років станом на 01.12.2016 року 00 років 00 місяців 00 днів, в той час, коли у нього вже була вислуга років не приймається судом до уваги, позаяк означений наказ в цій частині позивачем не оскаржувався, не є визнаним незаконним та скасованим, а також не є предметом спору у цій справі.

Доказів звернення позивача до відповідачів з приводу ненарахування або неправильного нарахування надбавки за вислугу років, визнання неправдивою та такою, що підлягає виключенню інформації щодо позивача про вислугу років, зазначеної у грошовому атестаті, визнання протиправними та скасування наказів командира військової частини про щорічне станом на 01 січня оголошення про вислугу років ОСОБА_1 позивачем не надано, відмови позивачу у розмірі та порядку, які вважає вірним позивач, нарахувати та виплати надбавки за вислугу років відповідачами не надавались.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Суд відзначає, що згідно приписів ч.ч. 1,4 ст. 79 КАСУ учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Водночас з цим, суд зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ, а судом під час розгляду справи не добуто доказів не нарахування та несплати позивачу у належному обсязі надбавки за вислугу років під час нарахування та сплати позивачу грошового забезпечення, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення без виплати індексації грошового забезпечення за період з 27.12.2016 по 30.07.2019 р. у повному обсязі та зобов`язання військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 27.12.2016 по 30.07.2019 р. у повному обсязі, суд встановив наступне.

Жодного доказу про виплату грошового забезпечення позивачу з урахуванням індексації за період з 27.12.2016 року по листопад 2018 року включно, до матеріалах справи відповідачами не надано.

Водночас, відповідно до постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», копії листа заступника директора Департаменту фінансів полковника С. Галімського (вх. № 3124 від 26.07.2019 р. в/ч НОМЕР_1 ) з 01.03.2018 року відбулось підвищення розмірів посадових окладів усіх категорій військовослужбовців Збройних Сил України.

Також із зазначеного листа ОСОБА_5 (вх. № 3124 від 26.07.2019 р. в/ч НОМЕР_1 ) вбачається, що для виплати індексації в січні 2016-лютому 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалось.

Згідно довідки № 3220/-31/053 від 24.02.2020 р. ТВО ПКБ з ФЕР-НС в/ч НОМЕР_1 молодшого сержанта О.Ферт Бадаєву В.М. нараховувалась та сплачувалась індексація за грудень 2018 р. та по лютий 2019 р. по 71.08 грн. щомісячно, за березень 2019 р. по червень 2019 р. по 134, 47 грн. щомісячно, і за липень 2019 р. 200, 05 грн., а відтак, в цій в частині позову про визнання неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 з нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення без виплати індексації грошового забезпечення за період з грудня 2018 р. по 30.07.2019 р. є безпідставними та необгрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо періоду з з 27.12.2016 по 30.11.2018 р. суд відзначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" від 07.11.2007 року №1294 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Поняття індексації грошових доходів населення, як механізму підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг, надано у ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (далі - Закон України № 1282).

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок).

Згідно п. 6 Порядку, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) Індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються і т.д.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме - Порядку.

Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

За змістом пункту 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Нормами Закону № 1282 та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 27.12.2016 року по 30.11.2018 року.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).

Таким чином, ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з 27.12.2016 по 30.11.2018 є порушенням вимог Закону № 1282, Порядку № 1078 та порушує права позивача, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що необхідно звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

На підтвердження завдання позивачу моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків не надано жодних доказів.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року №815/7401/16 (провадження №К/9901/21159/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку за грошовим забезпеченням в день звільнення.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за основну щорічну відпустку за 2017 р. та 2018 р., як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) та військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за основну щорічну відпустку за 2017 р. та 2018 р., як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 з ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) та військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019 року.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо проведення розрахунку підйомної допомоги з порушенням чинного законодавства, наказу МО України №45 від 05.02.2018 та Постанови КМ України №393 від 17.07.1992, всупереч наказу в/ч НОМЕР_1 № 283 від 28.12.2018 р. та невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги в повному обсязі, у зв`язку з переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт та призначенням на військову посаду військової частини НОМЕР_1 згідно наказу №283 від 27.12.2018 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) та військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) донарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) суму підйомної допомоги у розмірі 4037 грн. 75 коп. (чотири тисячі тридцять сім гривень 75 копійок).

Визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення без виплати індексації грошового забезпечення за період з 27.12.2016 по 30.11.2018 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) та військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 27.12.2016 р. по 30.11.2018 р.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне рішення складено 01.06.2020р.

Суддя Бадюков Ю.В.