Справа № 160/3301/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 року Справа № 160/3301/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП у Дніпропетровській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 в підготовці та направленні документів, передбачених постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-XIV від 11.12.1998, на момент прийняття на службу) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області;
- зобов`язати ГУНП у Дніпропетровській області підготувати та направити документи, передбачені постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-XIV від 11.12.1998);
- судові витрати по справі віднести на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на момент його призначення на роботу в органи внутрішніх справ України діяв Закон №312-XIV від 11.12.1998 р. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ (в редакції на момент прийняття позивача на службу та яка діяла до змін, внесених Законом №3668-VI) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше. Вказана норма визначала дві обов`язкові умови для призначення пенсії за вислугу років - звільнення зі служби та наявність на дату звільнення вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше. Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років. Пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ після 08.07.2011 р. збільшено стаж, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні із цією статтею у редакції від 11.12.1998 р., з 20 років вислуги до 24 років та 6 місяців вислуги у календарному обчисленні, що звужує його права у розумінні Конституції України. За таких обставин, вважає, що існуючий спір має бути вирішений на підставі норм Конституції України, Конвенції і пунктом "а" частиною першою статті 12 Закону № 2262-ХІІ (в редакції Закону №312-XIV від 11.12.1998), а порушене право позивача на пенсійне забезпечення має бути захищене у судовому порядку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року відкрито провадження по вказаній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
13.04.2020 року на адресу суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких третя особа в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Пояснення обґрунтовані нормами чинного законодавства щодо видачі довідок про грошове забезпечення для перерахунку пенсій особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, обчислення розміру пенсії при призначенні та перерахунку пенсії за Законом № 2262-ХІІ, а також щодо складових грошового забезпечення, які включаються до довідок при перерахунку розміру пенсії.
17.04.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з доводами позивача та в задоволенні позовних вимог просить відмовити. В обґрунтування відзиву зазначив, що правовідносини у даній справі виникли з часу звільнення позивача з Національної поліції України, а саме з 07.10.2019 року, а тому регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ у редакції 2019 року. Приписами пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262 встановлено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1 -2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше. У зв`язку з відсутністю у позивача необхідної кількості календарних років (24 календарних років та 6 місяців і більше) у ГУНП в Дніпропетровській області були відсутні правові підстави для оформлення подання про призначення пенсії. Окрім того, позивач посилається на норму пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262, у редакції 1998 року, та вважає що має право на призначення пенсії за вислугу років в органах внутрішніх справ, проте відповідно до довідки УКЗ ГУНП від 30.01.2020 № 20/3-К16 позивач на час звільнення з органів внутрішніх справ мав вислугу 18 років 02 місяці 25 днів, що було також недостатньо навіть у редакції Закону № 2262 1998 року, так як відповідно до п. «а» ч. 1 ст.12 Закону право на пенсію за вислугу років мають особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше. Також відповідач звернув увагу на те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містять норм, які б закріплювали право осіб, які на час внесення змін до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ у редакції 2019 року перебували на службі, на призначення пенсії в редакції Закону чинній на час призначення на посаду. Окрім того, відповідач вважає помилковим доводи позивача про те, що недотримання порядку розрахунку вислуги років призвело до порушення принципу правової визначеності та неприпустимості звуження обсягу прав і свобод, принципу рівності всіх перед законом, принципу прямої дії у часі. Отже, рішення ГУНП стосовно позивача у цій справі ґрунтується на положеннях чинного закону відступ від якого напряму б суперечив частині другій статті 19 Конституції України. Оскільки позивач на час звільнення (07.10.2019) не набув права на призначення пенсії за вислугу років, а саме 24 календарних роки та шість місяців і більше, а мав вислугу тільки 22 календарних років 01 місяць 26 днів, тому неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
23.04.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та позовну заяву просить задовольнити. В обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що розрахунок загального стажу за вислугу років в органах внутрішніх справ та в органах Національної поліції України має розраховуватися на підставі пп. «г» п.3 Постанови КМУ від 17 липня 1992 р. №393 в редакції, що діяла в період 22.08.2011 року- 27.07.2011 року, у зв`язку з чим, загальна вислуга років з урахуванням пільгового стажу та з урахуванням наказу МВСУ №722 від 20.07.2006 року складає 27 років 1 місяць 18 днів. У зв`язку з викладеним позивач вважає доводи відповідача стосовно недостатньої кількості вислуги років для призначення пенсії хибними, а також незрозумілим той факт, що у довідці від 30.01.2020 року № 20/3-К-16, відповідач вказує, що місяць роботи позивача у підрозділах карного розшуку повинен зараховуватися як 1,5 місяці стажу, але з невідомих позивачу причин не здійснив розрахунок належним чином. Позивач наголошує на тому, що твердження відповідача про недостатність вислуги років для призначення пенсії є хибними і не відповідають дійсності, оскільки він набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років. Пунктом «а» частини першої статті 12 цього Закону після 08.07.2011 р. збільшено стаж, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні із цією статтею у редакції від 11.12.1998 р., з 20 років вислуги до 24 років та 6 місяців вислуги. Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах пункту "а" частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ від (в редакції від 11.12.1998р.), і які були звужені статтею пунктом "а" частиною першою статті 12 Закону № 2262-ХІІ, приписи якої наведені у відмові в призначенні пенсії. За таких обставин, позивач заперечує проти усіх аргументів та міркувань відповідача та вважає, що вони не можуть бути прийняті до уваги адміністративним судом у зв`язку з їх хибністю та необґрунтованістю.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.08.1997 р. по 06.11.2015 р. безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ України та з 07.11.2015 р. по 07.10.2019 р. в Національній поліції України, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та довідкою «Про проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України» від 30.01.2020 року №20/3-к16.
На підставі наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 07 жовтня 2019 року №318 о/с полковник поліції ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), з посади начальника управління карного розшуку ГУНП в Дніпропетровській області.
Безперервний час роботи позивача в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України складає 22 роки 01 місяць 26 днів, про що також зазначено позивачем у позовній заяві та підтверджено довідкою «Про проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України» від 30.01.2020 року №20/3-к16.
10.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП у Дніпропетровській області із заявою, в якій просив розглянути питання про підготовку у встановленому порядку документів для нарахування йому пенсії за вислугу років в органах внутрішніх справ та поліції.
Листом від 14 лютого 2020 року №1/К-980/103/04-2020 відповідач повідомив позивача, що на момент його звільненні зі служби в поліції його вислуга років складає 22 роки 01 місяць 26 днів, яка складається з 18 років 02 місяців 25 днів - час проходження служби в органах внутрішніх справ України та 03 років 11 місяців 01 день - час служби в Національній поліції України. Відповідно до п."а "ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. в редакції Закону України №2262-ХІІ від 31.08.2018 р. , який був чинним на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1 -2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше. Оскільки на день звільнення позивача зі служби в поліції вислуга років у календарному обчисленні не була 24 роки та 6 місяців і більше, правових підстав для нарахування пенсії відповідно до п. "а "ст. 12 наведеного Закону України не має.
Не погоджуючись з наведеними висновками відповідача, викладеними у листі від 14 лютого 2020 року №1/К-980/103/04-2020, вважаючи, що відповідач повинен підготувати та направити документи, передбачені постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-XIV від 11.12.1998 р.), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен громадянин України має право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, в органах цивільного захисту, є Закон України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон України №2262-ХІІ).
Відповідно до ст.12 Закон України №2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби):
а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом;
б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту;
в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України;
г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають;
е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону;
є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках;
ж) державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.
Відповідно до п. «а» ст.12 Закону України №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу до органів внутрішніх справ України та яка була чинною до 01.10.2011 року), пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.
Між тим, відповідно до Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», зокрема п.«а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» викладено у новій редакції: пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.
Наведена вище редакція Закону була чинною на момент звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України та органів Національній поліції України. Станом на час розгляду даної справи вказані вище положення Закону України №2262-ХІІ неконституційними не визнавались.
Слід зазначити, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI та Закону України №2262-ХІІ не містять норм, які б визначали право осіб, які на час внесення змін до ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ перебували на службі, на призначення пенсії в редакції Закону, чинній на час призначення на посаду.
Згідно із ст.10 Закону України №2262-ХІІ (тут і надані в редакції чинній на момент звільнення позивача з Національній поліції України) призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.
Статтею 48 Закону України №2262-ХІІ передбачено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.
Відповідно до п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 року (далі - Порядок №3-1), заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом ( 2262-12 ), подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).
Пунктом 12 Порядку №3-1 визначено, що Уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
При цьому, суд звертає увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи (в даному випадку ГУНП в Дніпропетровській області) здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього, такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.
Згідно зі ст. 17-1 Закону України №2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (в редакції чинній на момент звільнення позивача з органів Національній поліції України) установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема:
- служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу, Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу з дня призначення на відповідну посаду;
- служба в Національній поліції.
З матеріалів справи встановлено та підтверджено позивачем у позовній заяві і відповідачем у відзиві, що на час звільнення ОСОБА_1 з Національної поліції України, його вислуга років в органах внутрішніх справ України складала 18 років 02 місяця 25 днів (з 11.08.1997 року по 06.11.2015 року ) та служба в Національній поліції України складала 03 роки 02 місяці 25 днів (з 07.11.2015 року по 07.10.2019 року). Загальна вислуга років у календарному обчисленні за час служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України складала 22 роки 01 місяць 26 днів.
При цьому, пунктом «а» ст.12 Закону України №2262-ХІІ ( в редакції чинній на момент звільнення позивача з Національної поліції України) визначено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.
Отже, на момент звільнення позивача з Національної поліції України - 07.10.2019 року, його вислуга років за час служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України була меншою ніж передбачало чинне на той час законодавство для призначення пенсії за вислугу років (22 роки 01 місяць 26 днів замість 24 календарних років та 6 місяців).
У своїй відповіді від 14.02.2020 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років у порядку п. «а» ст. 12 Закону України № 2262-XII, а саме за недостатністю вислуги років.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у ГУНП в Дніпропетровській області були відсутні правові підстави для оформлення документів, передбачених постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» ст.12 Закону України №2262-ХІІ, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у направленні до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відповідних документів.
До аналогічних висновків прийшла також Велика Палата Верховного суду у постанові від 28.11.2018 року по справі №537/1980/16-а.
Обрахування вислуги років позивача, наведене у відповіді на відзив, здійснені позивачем на підставі пп. «г» п.3 Постанови КМУ від 17 липня 1992 р. №393 в редакції, що діяла в період 27.07.2011 року - 22.08.2011 року, у зв`язку з чим, на думку ОСОБА_1 , його загальна вислуга років з урахуванням пільгового стажу та з урахуванням наказу МВСУ №722 від 20.07.2006 року складає 27 років 1 місяць 18 днів, а також доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-XIV від 11.12.1998, на момент прийняття його на службу), суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року N 1-рп/99 (щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України - справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, до яких в тому числі належать працівники міліції (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що така служба пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення №5-рп/2002).
Виходячи з практики Конституційного Суду України, розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
При цьому важливим моментом є саме момент виникнення права на призначення пенсії. Право на призначення пенсії виникає не в момент прийняття на роботу, як на це вказує позивач, а в момент досягнення умов, за яких вона призначається. Тому до спірних правовідносин, на думку суду, підлягає застосуванню законодавство в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії.
Вказана правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а.
Як вбачається з матеріалів справи, до набрання чинності Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, у ОСОБА_1 не виникло право на призначення пенсії за вислугу років, він не мав необхідної вислуги років на службі в органах внутрішніх справ (20 років і більше), як це було передбачено п. «а» ст.12 Закону України № 2262-XII, а тому наведена норма у визначеній позивачем редакції до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.
Оскільки позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років до прийняття Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, суд прийшов до висновку, що наведеним законом не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.
При цьому, розрахунок вислуги років позивача наведений у відповіді на відзив, який було здійснено на підставі пп. «г» п.3 Постанови КМУ від 17 липня 1992 р. №393 в редакції, що діяла в період 27.07.2011 року - 22.08.2011 року, здійснено без дотримання принципу визначеного ст.58 Конституції України, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому є безпідставним та не приймається судом до уваги.
Щодо тверджень позивача про те, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ України, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах пункту "а" частини першої статті 12 Закону № 2262-XII (в редакції від 11.12.1998 р.), і які були звужені статтею пунктом "а" частиною першою статті 12 Закону № 2262-ХІІ, слід зазначити наступне.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 7 та 11 до Конвенції» Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський Суд з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, п.35) зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 у справі «Великода проти України» суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.
З огляду на вищевикладене суд вважає безпідставними посилання позивача на наявність законного сподівання та не вбачає втручання у право позивача на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства, оскільки для такого права позивача на цей час у національному законодавстві не існує достатнього підґрунтя, а також відсутні докази того, що зміни до законодавства були внесені не у відповідності до законної процедури та не були доступними та передбачуваними.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, бездіяльність якого оскаржується, доведено правомірність відмови ОСОБА_1 в підготовці та направленні документів, передбачених постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. В свою чергу доводи відповідача позивачем не спростовані.
За наведених обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, підстави для стягнення з відповідача судового збору відсутні.
Керуючись ст.ст. 2 ,9, 72, 77, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 01.06.2020 року.

Суддя О.М. Неклеса