Справа № 140/4408/20
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/4408/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними щодо відмови у поверненні незаконно стягнутих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору, та зобов`язання стягнути з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області 46 548,07 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, заданої законом, що визнаний неконституційним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про прокуратуру". З лютого 2015 року по лютий 2018 року з його пенсії Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області на підставі 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (далі - ПК України) стягнуло податок на доходи фізичних осіб в розмірі 42 665,06 грн. тa 3 883,01 грн. військового збору. Вважає, що податок на доходи фізичних осіб та військовий збір стягнуто з його пенсії неправомірно, оскільки Конституційний Суд України рішенням №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнав положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто неконституційним. Тому, на переконання позивача, Держава Україна в особі територіального підрозділу Державної казначейської служби України спричинила йому матеріальну шкоду на загальну суму 46 548,07 грн., що підтверджується довідкою від 15.05.2018 №6415 та листом Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 19.03.2018 №123/Ш-01 (№133/Ш-01).

У зв`язку з цим звернувся 18.12.2019 до Управління державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області із заявою про повернення незаконно стягнутих коштів в розмірі 46 548,07 грн. Однак в поверненні коштів було відмовлено, про що повідомлено листом від 27.12.2019 за № 05-17/1968. Зазначену відмову оскаржив 19.02.2020 року до начальника Головного Управління Державної казначейської служби України у Волинській області, проте листом від 09.03.2020 № 14-08-06/1176 у задоволенні прохання щодо повернення вище вказаної суми коштів позивачу відмовлено.

Просить визнати такі дії відповідача протиправними та зобов`язати відповідача повернути незаконно стягнуті суми податку на доходи та військового збору шляхом їх списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою суду від 25 березня 2020 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін .

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 10.04.2020 вих. №13-08-10/1742 відповідач позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з наступних підстав.

Вказує на те, що повноваження на здійснення Головним управлінням Казначейства представництва держави Україна в судах не передбачено. Головне управління Казначейства не є розпорядником коштів державного бюджету, які знаходяться на єдиному казначейському рахунку. У кошторисі Головного управління Казначейства не передбачено бюджетні асигнування для виконання судових рішень про відшкодування майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Твердження позивача, що відраховані суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору є матеріальною шкодою, завданою відповідачем є помилковим та необґрунтованими. Головне управління Казначейства нe може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Головне управління Казначейства не здійснювало відрахувань з належної позивачу пенсії та не є контролюючим органом щодо зарахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Також звертає увагу на те, що положення статті 1175 ЦK України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, однак нa даний час такий спеціальний закон не прийнятий. Відтак безпідставними є твердження позивача про те, що визнання Конституційним Судом України положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України неконституційними є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 ЦK України. Обов`язковою передумовою для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, завданої неконституційним законом, є наявність встановленої у законі процедури присудження та сплати такої компенсації. Позивач нe має законного права вимагати повернення відрахованого податку з дати внесення змін дo відповідних норм Податкового кодексу України, оскільки саме в рішенні Конституційного Суду України передбачено, щo ця норма втрачає чинність з моменту ухвалення даного рішення.

На підставі наведеного вважає, що Головне управління Казначейства діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбаченим законом, а тому позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління Казначейства тa вимога про стягнення коштів є безпідставними, необґрунтованими та тaкими, що не ґрунтуються на приписах законодавства. У зв`язку з цим у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

У клопотанні від 10.04.2020 відповідач просить розглядати дану судову справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 22 квітня 2020 року відмолено у задоволенні даного клопотання.

У відповіді на відзив від 16 квітня 2020 року позивач заперечення відповідача на позов вважає такими, що не ґрунтуються на законі. Вказує на те, що оподаткування пенсій не узгоджувалось з такими елементами конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування дo держави наслідків, передбачених статтею 1175 ЦK України, оскільки регламентована цією нopмoю цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкoди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів. А тому стягнення на користь громадянина майнової шкоди на підставі статті 1175 ЦK України провадиться за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку. Також посилається на порушення права на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі наведеного просить позов задовольнити повністю.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.10.2002 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 .

Відповідно до листа від 19.03.2018 №123/Ш-01 (№133/Ш-01) та довідки Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 15.05.2018 №6415 за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно з пенсії позивача було утримано і перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 42 665,06 грн. та військовий збір на суму 3 883,01 грн., що разом становить 46 548,07 грн.

Позивач 18.12.2019 звернувся до Управління державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області із заявою про повернення коштів в розмірі 46 548,07 грн., однак листом цього управління Казначейства від 27.12.2019 №05-17/1968 отримав відмову у поверненні даної суми. Відмову управління Казначейства обґрунтувало тим, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 за №845, стягувач подає органу Казначейства в установлений спосіб документи зазначені у п. 6 цього Порядку. У разі надання вищевказаниї документів управлінням буде повернуто кошти.

Не погодившись з такою відмовою, позивач подав заяву-скаргу від 19.02.2020 до Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, яке листом від 05.03.2020 №14-08-06/1176 залишено без задоволення, посилаючись на те, що органи Казначейства не наділені повноваженнями приймати рішення про стягнення чи повернення коштів, утриманих з пенсійних виплат громадян. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету (в тому числі для відшкодування (компенсації) шкоди, завданої органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності) на підставі документів, визначених у п. 6 Порядку №845, зoкpeмa нa пiдcтaвi opигiнaлy викoнaвчoго документа.

Вважаючи протиправною відмову щодо відшкодування майнової шкоди, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII до зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" від 02.06.2016 №1411-VІІІ, який набрав чинності з 01.07.2016, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Частиною 3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до вимог статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права.

Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-237цс16 від 18 травня 2016 року.

Згідно частини 3 статті 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до статей 22, 1166, 1173, 1175 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, за умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Відповідно до статті 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (надалі, також - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Конституційний Суд України вказав, що встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. (ст.8 Конституції України).

Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов`язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з лютого 2015 року по лютий 2018 року. Таким чином, ОСОБА_1 недоотримав належні йому виплати в розмірі 46 548,07 грн. саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку ст. 152 Конституції України, ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Суд вбачає порушено право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Внаслідок здійснених відрахувань з лютого 2015 року по лютий 2018 року позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупного розміру відрахувань в сумі 46 548,07 грн.

Відтак, відповідач протиправно відмовив позивачу у поверненні незаконно стягнутих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, стягнення на користь громадянина майнової шкоди на підставі норм статті 1175 ЦК України провадиться за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 840,80 грн., що підтверджуються квитанцією від 24.03.2020.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у поверненні незаконно утриманих з пенсії сум податку на доходи з фізичних осіб та військового збору.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (43005, Волинська область, м. Луцьк, вул. Стрілецька, будинок 4а, ) 46 548,07 грн. (сорок шість тисяч п`ятсот сорок вісім гривень 07 коп.) майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (43005, Волинська область, м. Луцьк, вул. Стрілецька, будинок 4а, ) судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя В.Д. Ковальчук