Справа № 200/13759/19-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 р. Справа№200/13759/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., при секретарі судового засідання Дяченка А.В., розглянувши у судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії,-

за участі представників сторін:

представник позивача - не з`явився

представник відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Волноваського об`єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області,

- зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до стажу періоди роботи у колгоспі ім. Дзержинського: з 11.11.1981 р. по 03.09.1982 р.; з 13.08.1984 р. по 01.08.1986 р.; з 27.10.1988 р. по 28.03.1992 р.,

- зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до стажу період роботи ведення селянського (фермерського) господарства з 18.03.1992 року по 06.10.1999 р.,

- стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 06.11.2014 року йому призначено пенсію на загальних умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». 05 липня 2019 року ним було отримано відповідь від Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про нарахування йому пенсії. З відповіді стало відомо, що відповідач при розрахунку пенсії не зарахував до стажу роботи періоди роботи у колгоспі «Дзержинського» з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, з 13.081984 року по 01.08.1986 року, з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року. Крім того, до стажу не було враховано період роботи у «Селянському фермерському господарстві» з 05.10.1992 року по 20.12.1999 року. 19.07.2019 року він звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та зарахування вищезазначених періодів роботи. Однак, 13.08.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надіслано відповідь № ВЕБ-05001-Ф-С-19-023546 про відмову в перерахунку.

Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує його Конституційні права на пенсію.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

10 лютого 2020 року через відділ документообігу та архівної роботи суду, відповідачем надано відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що надана позивачем трудова книжка не містить всіх даних необхідних для розрахунку страхового стажу. Так, для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року, з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року в колгоспі «Дзержинський» позивачем не було надано належно оформленої довідки про встановлений мінімум та фактично відпрацьовані трудодні. Також, зазначив, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року- якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

На підставі зазначеного, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12 березня 2020 року.

У підготовчому засіданні 12 березня 2020 року відкладено розгляд справи до 01 квітня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання по справі № 200/13759/19-а до 29 квітня 2020 року о 12:00 годині.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 26 травня 2020 року о 12:30 год.

У судове засідання, призначене на 26 травня 2020 року повноважні представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно частини 1 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_2 виданий 07 лютого 1997 року Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області), відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області () - орган виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011 (далі за текстом - Положення №384/2011) та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатне здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, Волноваським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області призначено ОСОБА_1 пенсію з 06.11.2014 року.

24.06.2019 року через офіційний сайт Пенсійного фонду ВЕБ-портал, позивач звернувся до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області зі скаргою щодо роз`яснення підстав включення до страхового стажу 24 років, замість 31 року.

05 липня 2019 року Волноваським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області надано відповідь на звернення позивача №223/02, в обґрунтування якої зазначено, що останній перебуває на обліку в управлінні як отримувач пенсії за віком. Загальний стаж роботи складає 24 роки 9 місяців 18 днів. Стаж враховано по 28.02.2018 року. Відповідно до записів №6-7 в період з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, записів №11-15 в період з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року, записів №20-21 в період з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року він перебував в членах колгоспу «Дзержинський». Підтверджуючу довідку про виконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві у вищезазначеному колгоспі надано не було, у зв`язку з чим, періоди роботи в колгоспі не підтверджено.

19 липня 2019 року через офіційний сайт Пенсійного фонду ВЕБ-портал, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зі скаргою щодо зобов`язання Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області перерахувати йому пенсію із включенням до стажу роботи періодів з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року, з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року та періоду з 05.10.1992 року по 20.12.1999 року.

13 вересня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано відповідь на звернення позивача №ВЕБ-05001-Ф-С-19-023546, в якому зазначено, що для врахування періодів роботи з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року та з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року в колгоспі «Дзержинський» позивачу рекомендовано звернутися до управління з підтверджуючими документами. Відомості про період роботи з 05.10.1992 року по 20.12.1999 року в матеріалах пенсійної справи відсутні.

Як вбачається з розрахунку стажу позивача, при призначенні пенсії, відповідачем не зараховано до страхового стажу останнього періоди роботи з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року, з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року, з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року та період роботи з 18.03.1992 року по 06.10.1999 року.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Пункт 2 вказаних Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Згідно абзацу 2 пункту 2 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.

Всі записи в трудовій книжці підтверджуються у всіх розділах за час роботи на колгоспі з підписом керівника колгоспу або спеціально уповноваженого правління колгоспу особи та печатки (п.6).

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (п.13).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній". Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, згідно п. 1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Трудова книжка позивача НОМЕР_3 у спірні періоди з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року; з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року; з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року містить наступні записи:

- з 11.11.1981 року (наказ про прийняття від 27.08.1981 року № 11) по 03.09.1982 року (наказ про звільнення від 21.08.1982 року №8) позивач працював в колгоспі імені Дзержинського на посаді головного зоотехніка;

- з 13.08.1984 року (протокол від 17.08.1984 року) по 01.08.1986 року (протокол про виключення з членів колгоспу та звільнення з займаної посади від 31.07.1986 року №7) позивач працював в колгоспі імені Дзержинського Волноваського району Донецької області на посадах помічника зав.МТФ, з 01.11.1984 року переведений на посаду завідуючого МТФ, 12.10.1985 року переведений на посаду заступника голови колгоспу;

- з 27.10.1988 року (протокол від 17.11.1988 року №13) по 28.03.1992 року (протокол від 10.03.1992 року №3) позивач працював в колгоспі імені Дзержинського Волноваського району Донецької області заступником голови, згідно протоколу від 22.01.1990 року №2 позивача призначено на посаду головного зоотехніка.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем.

Як зазначає відповідач у відзиві, надана трудова книжка позивача не містить всіх даних необхідних для розрахунку страхового стажу, для зарахування спірних періодів роботи позивач в колгоспі імені Дзержинського та позивачем не було надано належно оформленої довідки.

При цьому, до матеріалів справи, позивачем було надано довідку № 1368 , видану Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дмитривська» з відомостями про кількість вироблених позивачем вихододнів за періоди з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року; з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року; з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року.

Зазначена довідка також була надана позивачем до заяви про призначення пенсії, що підтверджує Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїй відповіді від 13.08.2019 року №ВЕБ-05001-Ф-С-19-023546.

Інформація про кількість вироблених трудоднів, зазначена у цій довідці не була врахована відповідачем під час розгляду питання про призначення пенсії позивачу у зв`язку з тим, що на кутовому штампі не вказано рік видачі довідки, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Однак, відповідач відмовився розглядати інформацію, викладену в довідці №1368 у зв`язку з відсутністю на кутовому штампі року видачі довідки.

Суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

За результатами судового розгляду встановлено, що відповідачем не дотримані державні гарантії реалізації позивачем, застрахованою особою, своїх прав, передбачених Законом № 1058-V.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, та перевірити наявність загального стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, здійснити відповідні запити до колгоспу, де працював позивач, однак жодних з перелічених дій відповідач не вчинив, обмежившись посиланням про ненадання позивачем підтверджуючої довідки про виконання встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві.

Суд зазначає, що формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист.

При цьому, посилання відповідача на ненадання позивачем довідки про виконання встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві суперечить інформації, викладеної Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області у своїй відповіді від 13.08.2019 року №ВЕБ-05001-Ф-С-19-023546, в якій зазначено, що інформація про кількість вироблених трудоднів, зазначена у довідці не була врахована відповідачем під час розгляду питання про призначення пенсії позивачу у зв`язку з тим, що на кутовому штампі не вказано рік видачі довідки.

З вищенаведеного, суд вважає, що відповідач повинен зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи в колгоспі імені Дзержинського Волноваського району Донецької області з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року; з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року; з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року, з урахуванням відомостей про кількість вироблених вихододнів, викладених в довідці №1368 Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дмитривська».

ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).

Щодо зарахування до стажу періоду роботи ведення селянського (фермерського) господарства з 18.03.1992 року по 06.10.1999 р., суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 28 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», який діяв на час виникнення правовідносин, особи, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом), та члени селянського (фермерського) господарства починаючи з 16-річного віку підлягають пенсійному забезпеченню нарівні з працівниками сільського господарства, а також загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття і загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, відповідно до законодавства.

Селянське (фермерське) господарство реєструється як платник збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного фонду України за своїм місцем розташування, у встановленому порядку сплачує збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з усіх видів заробітку за членів селянського (фермерського) господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), а також як платник страхових внесків з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, зазначених у частині першій цієї статті, сплачує страхові внески у встановленому законодавством порядку.

Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування.

Членам селянського (фермерського) господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).

Вищевказаний закон втратив чинність 29.07.2003 з набранням чинності ЗУ «Про фермерське господарство».

При цьому, за правилами частини 2 статті 27 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», новостворені селянські (фермерські) господарства звільнялись від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років. Дана норма вказаного закону продовжує діяти і тепер.

Дана норма аналогічно регламентувалась у статті 19 Законом України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві» №400-ХІІ від 17.10.1990 року.

Колективні сільськогосподарські, рибальські, міжгосподарські сільськогосподарські підприємства та організації, радгоспи та інші сільськогосподарські товариства колективної та приватної власності, селянські (фермерські) господарства і створені на їх базі асоціації, господарські товариства, селянські спілки звільняються від оподаткування доходів, одержаних від сільськогосподарської та несільськогосподарської діяльності, крім випадків, передбачених іншими актами законодавства.

Новостворені селянські (фермерські) господарства звільняються від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років.

Члени селянських (фермерських) господарств звільняються від сплати прибуткового податку з доходів, одержуваних ними від роботи в цих господарствах.

Окрім того, статтею 34 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом.

Фермерське господарство у встановленому законом порядку реєструється як платник внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в органах Пенсійного фонду України і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування (ч.3 ст.28 ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство").

Членам фермерського господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).

Отже з аналізу ст. 28 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» та ст. 34 ЗУ «Про фермерське господарство», випливає, що їхньою основною метою є забезпечення основного конституційного принципу громадянина, гарантованого ст. 46 Конституції України - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Враховуючи вищевикладене, статтею 28 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» та статтею 34 ЗУ «Про фермерське господарство» закріплено обов`язок, а не право, селянського (фермерського) господарства сплачувати за осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом) внески (збір) на соціальне страхування.

Законами «Про селянське (фермерське) господарство» та ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що селянське фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа.

Отже відповідальність за своєчасну сплату внесків (збір) на соціальне страхування за осіб, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом) покладається на голову фермерського господарства (засновника або іншу визначену Статутом особу).

Суд звертає увагу, що згідно ст. ст. 3, 10 Закону України "Про селянські (фермерські) господарства", в редакції, яка діяла в період 1992-1999 років, держава гарантує дотримання і захист майнових та інших прав і законних інтересів селянського (фермерського) господарства, створює пільгові умови для кредитування, оподаткування, страхування, матеріально-технічного постачання на період трирічного становлення селянського (фермерського) господарства; новостворені селянські (фермерські) господарства звільняються від плати за землю протягом трьох років з часу передачі земельної ділянки у їх власність або надання у користування; на них поширюються й інші пільги, встановлені чинним законодавством; Верховна Рада Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські Ради народних депутатів за клопотанням районних і міських Рад можуть установлювати пільги щодо плати за землю: часткове звільнення на певний термін, відстрочення сплати, зниження ставки земельного податку.

Отже, зі змісту вищевказаних правових норм вбачається, що новостворені селянські (фермерські) господарства звільнялися від плати за землю протягом трьох років з часу передачі земельної ділянки у їх власність або надання у користування та від сплати податку на прибуток. При цьому, вищевказані нормативні акти не встановлювали пільг фермерським господарствам по сплаті збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Такий висновок суду узгоджується з судовою практикою, зокрема, відображеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23 січня 2014 року № К/800/28093/13.

Як вбачається з довідки Донецького обласного управління статистики № 21964423 про включення до Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України, Селянське (фермерське) господарство «ОСОБА_1.», ідентифікаційний код 21964423, зареєстровано 05.10.1992 року районною Державною адміністрацією, керівником зазначеного господарства є Силка Володимир Вікторович.

Згідно листа Головного управління ДФС у Донецькій області від 21.06.2019 року №61496/10/05-99-48-80 на запит керівника СФГ «ОСОБА_1.» - ОСОБА_1., станом на 01.08.2019 року СФГ «ОСОБА_1.», , з 18.03.1992 року по теперішній час знаходиться на податковому обліку Волноваської ДПІ Волновасько-Мангушського управління Головного управління ДФС у Донецькій області.

Відповідно до рішення Волноваської районної ради від 06.10.1999 року №-XXIII-8/146 припинено право користування земельними ділянками, у тому числі під номером 1 зазначено ОСОБА_1 .

В матеріалах справи є наявною довідка від 28 грудня 1999 року №70 про зняття з обліку платника податків СФГ « ОСОБА_1 ».

На виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2020 року, Волноваським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області надані пояснення від 13.03.2020 року №810-2/10, в яких зазначено, що протягом здійснення господарської діяльності СФГ « ОСОБА_1 » жодного разу не надавало звіти до пенсійного фонду щодо сплати страхових внесків та наявності зареєстрованих працівників, у зв`язку з чим, в управлінні не заводилась наглядова справа по підприємству.

На виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року, Головним управлінням ДПС у Донецькій області листом від 17.04.2020 року №33381/10/05-99-02-01-11 повідомлено суд про те, що за даними інформаційної системи ДПС України СФГ « ОСОБА_1 » з 18.03.1992 року по 28.12.1999 року перебувало на обліку у Волноваській державній податковій інспекції Волновасько-Мангушського управління Головного управління ДПС у Донецькій області, з 28.12.1999 року суб`єкт господарювання знятий з обліку за рішенням засновників (учасників). Документи, що підтверджують застосування платником фіксованого сільськогосподарського податку відсутні.

Суд, під час розгляду справи також враховує приписи пункту 3-1 Прикінцевих положень Закону (зі змінами, що набули чинності з 01.01.2018 року), якими до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону включаються періоди, зокрема, ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

- з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

- з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Судом також враховується й те, що керівником зазначеного господарства є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Донецького обласного управління статистики № 21964423.

В матеріалах справи відсутні докази того, що СФГ « ОСОБА_1 » перебував на фіксованому сільськогосподарському податку та сплачував такий податок за період 1992 року по 1999 року, як і відсутні докази того, що зазначеним господарством сплачувалися страхові внески.

При цьому, суд зазначає, що позивачем також не надані до суду документи, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування. Варто зазначити, що надані позивачем до суду лист Головного управління ДФС у Донецькій області від 01.08.2019 року №61496/10/05-99-48-80, рішення про припинення права користування земельними ділянками від 06.10.1999 року №-XXIII-8/146, розрахунок фінансових санкцій до акту документальної перевірки, довідка про зняття з обліку платників податків також не містять відомостей про сплату внесків на соціальне страхування за ОСОБА_1 .

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування СФГ « ОСОБА_1 » на фіксованому сільськогосподарському податку та сплата такого податку за період з 1992 року по 1999 року, відсутні докази того, що зазначеним господарством сплачувалися страхові внески, а рішення суду не може ґрунтуватися на домислах та припущеннях, то суд позбавлений можливості встановити порушення прав позивача в частині не зарахування до страхового стажу періоду з 18.03.1992 року по 06.10.1999 року в СФГ « ОСОБА_1 ».

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відсутні підстави для зарахування періоду роботи 18.03.1992 року по 06.10.1999 року до загального стажу роботи ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В контексті викладеного, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить до висновку за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи в колгоспі імені Дзержинського Волноваського району Донецької області з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року; з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року; з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року, з урахуванням відомостей про кількість вироблених вихододнів, викладених в довідці №1368 Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дмитривська» та здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії, з урахуванням вже виплачених сум.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, суд відмовляє у її задоволенні, з огляду на те, що будь-якого рішення про відмову, відповідачем не було прийнято, позивачу за результатом розгляду його заяви про призначення пенсії було її призначено, без врахування певних періодів роботи.

Разом з тим, як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд зарахувати до стажу роботи певні періоди, при цьому не зазначаючи дату, з якої повинно відбутися певне зарахування, у зв`язку з чим, суд вважає за належне самостійно визначити дату з якої повинен бути здійснено перерахунок.

Суд зазначає, що частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст. 122 КАС України).

Частиною 3 статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за загальним правилом встановлено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Це правило застосовується, якщо іншими законами не встановлені інші строки для звернення до адміністративного суду.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ, а тому положення наведеної норми не розповсюджується на спірні правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачу призначено пенсію з 06.11.2014 року, до суду позивач звернувся 23 листопада 2019 року. Оскільки пенсія є періодичним платежем та про розмір цих виплат позивачу було відомо, суд вважає, що в разі незгоди позивач мав достатньо часу для звернення до суду за захистом своїх прав.

Суд зауважує, що за загальним правилом, перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Доказів, що засвідчують тривале захворювання, що не давало можливості звернутися з позовом та призначити представника, інші причини, які не залежали від волі позивача, до суду надано не було.

Суд також підкреслює, що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися ще у 2014 році.

Таким чином, суд вважає, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 23.05.2019 року, оскільки позов поданий до суду 23.11.2019 року.

Такі ж самі правові наслідки застосовує і Верховний Суд у подібних правовідносинах/ постанови від 17 липня 2018 року у справі №211/1789/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 75368940), від 17 серпня 2018 року у справі №667/1514/16-А (реєстраційний номер в ЄДРСР 76008566), від 12 червня 2018 року у справі № 577/50/17-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 74645907) та від 03 квітня 2019 року у справі №266/804/15-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 80926425).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі «Gradescolo S.R.L. проти Молдови» Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно квитанції ПриватБанк від 14.12.2019 року №0.0..1, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн.

З огляду на вищевикладене, оскільки адміністративний позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 384,20 грн.(50%).

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (, адреса реєстрації: 85700, Донецька область, м.Волноваха, вул.Обручева, 17) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) періоди роботи в колгоспі імені Дзержинського Волноваського району Донецької області з 11.11.1981 року по 03.09.1982 року; з 13.08.1984 року по 01.08.1986 року; з 27.10.1988 року по 28.03.1992 року, з урахуванням відомостей про кількість вироблених вихододнів, викладених в довідці №1368 Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Дмитривська" та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 23.05.2019 року, з урахуванням вже виплачених сум.

В іншій частині задоволення позовних вимог -відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 384 (триста вісімдесят чотири гривні) 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, адреса реєстрації: 85700, Донецька область, м.Волноваха, вул.Обручева, 17).

Вступну та резолютивну частину рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті 26 травня 2020 року.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29 травня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова