Справа № 240/873/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Житомир справа № 240/873/20

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 06.11.2019, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до поданої заяви від 29.10.2019;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи на посаді завідувача фільмотекою Лугинського районного відділу освіти з 01.11.1994 по 31.08.1999 (як педагогічному працівнику, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963) до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 починаючи з 29 жовтня 2019 року пенсію за вислугу років, як працівнику освіти відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням його спеціального стажу роботи, станом на 29.10.2019.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що працював у сфері освіти та зокрема, з 01.11.1994 по 31.08.1999 на посаді завідувача фільмотекою Лугинського районного відділу освіти та, одночасно, за сумісництвом з 01.11.1994 по 01.09.1999 - вчителем трудового навчання в Лугинській середній школі №1. У жовтні 2019 року звернувся до відповідача із відповідною заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та отримав відмову з підстав відсутності необхідного спеціального стажу для призначення вказаної пенсії, оскільки робота на посаді "завідувач фільмотекою" не передбачена затвердженим переліком, що дає право на призначення вказаної пенсії. Позивач відмітив, що така позиція відповідача порушує його права та звужує їх зміст, оскільки положеннями чинної постанови КМУ від 14.06.2000 №963 "Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників" в переліку посад педагогічних працівників зазначено посаду "завідувач фільмотеки". Крім того, відмітив, що у нормативно-правових актах відсутнє застереження щодо призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти виключно з урахуванням стажу за основним місцем роботи.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 04.03.2020.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання призначити пенсію за вислугу років є втручанням в дискреційні повноваження Пенсійного фонду. Крім того, відмітив, що стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років є недостатнім для призначення вказаної пенсії, оскільки відповідно до п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМУ. Так, стаж роботи позивача з 01.11.1994 по 31.08.1999 на посаді "завідувач фільмотекою" не врахований до спеціального стажу, оскільки вказана посада не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою КМУ від 04.11.1993 №909. Поміж іншого, вказав на те, що період роботи позивача за сумісництвом не зараховується до спеціального стажу, оскільки робота за сумісництвом незалежно від обсягу педагогічного навантаження права на зарахування не дає.

04.03.2020 у зв`язку із клопотанням представника відповідача, розгляд справи відкладено на 16.03.2020.

13.03.2020 до суду позивач надав письмову відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що вважає заперечення, наведені у відзиві на позов, необґрунтованими та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що позивач звернувся до Лугинського сектору Овруцького об`єднаного управління ПФУ із заявою від 29.10.2019 щодо призначення пенсії за вислугу років.

Листом від 03.01.2020 №201/03.29 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про те, що розглянувши заяву від 29.10.2019 №820 та подані документи по питанню призначення пенсії за вислугу років відповідно пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" рішенням від 06 листопада 2019 року у призначенні пенсії відмовлено через відсутність необхідного спеціального стажу.

Листом від 03.01.2020 №5-6196 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області роз`яснило позивачу, що відповідно до п."е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" збережено право на призначення пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров`я та освіти незалежно від віку, які мали вислугу років не менше 25 років на 01.04.2015 та не менше 25 років 6 місяців на 31.12.2015 або за наявності спеціального стажу тривалістю 26 років 6 місяців на 11.10.2017, набутого до набрання чинності Закону №2148-VIII. Зазначено, що згідно записів трудової книжки за вислугу років зараховано періоди роботи на посадах: з 15.08.1990 по 31.10.1994 -вчителя трудового виробничого навчання Лугинської середньої школи №1; з 01.09.1999 по 01.12.2011-вчителя трудового та виробничого навчання Лугинської ЗОШ I-III ступенів №1, згодом Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова; з 24.01.2012 по 10.10.2017 - вчителя трудового навчання Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова, згодом гімназії ім. В.П. Фількова Лугинської селищної ради Лугинського району Житомирської області. До спеціального стажу роботи не зараховано період роботи на посаді завідувача фільмотекою з 01.11.1994 по 31.08.1999, оскільки дана посада не передбачена Постановою №909. Зазначено, що з 01.11.1994 по 01.09.1999 ОСОБА_2 працював на посаді вчителя трудового навчання за сумісництвом в Лугинській середній школі №1, однак до спеціального стажу зараховується лише робота за спеціальністю за основним місцем роботи.

Позивач, не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, з підстав відсутності необхідного спеціального стажу, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У силу приписів частини першої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно із абзацом першим частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що за цим Законом призначаються:

а) трудові пенсії:

за віком;

по інвалідності;

в разі втрати годувальника;

за вислугу років;

б) соціальні пенсії.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909 установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років - у загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх: навчальних закладах, музичних і художніх школах: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Слід відмітити, що правовідносини, що виникають при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України заяв громадян про призначення пенсій за вислугу років регулюють, поміж інших, такі нормативно-правові акти як Закон України від 5 вересня 2017 року № 2145-VIII «Про освіту», Закон України від 22 червня 2000 року № 1841-III «Про позашкільну освіту», Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, Перелік типів позашкільних навчальних закладів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2011 року № 433.

Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. N 963 посада "завідувач фільмотеки" віднесена до посади педагогічних працівників.

Отже, з урахуванням наведеного, завідувач фільмотеки є педагогічним працівником навчального закладу, тобто працівником освіти.

Тобто, з урахуванням встановлених обставин та наведених правових норм, під час розгляду територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії стаж роботи на посаді "завідувача фільмотекою" у загальноосвітньому навчальному закладі має зараховуватися до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена Переліком, затвердженим постановою КМУ № 909.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17.

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до записів у трудовій книжці та згідно копії наказу по відділу освіти виконкому Лугинської районної Ради народних депутатів Житомирської області №15-к від 1 листопада 1994 року та копії витягу з наказу №88-А від 1 вересня 999 року по Лугинській загальноосвітній школі №1 І-ІІІ ст. ОСОБА_1 працював у період з 01.11.1994 по 01.09.1999 на посаді завідуючого райфільмотекою Лугинської середньої школи № 1.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що незарахування до спеціального трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", періоду роботи позивача на посаді "завідувач фільмотекою", підтвердженого записами в трудовій книжці, є порушенням прав позивача на належний соціальний захист.

Крім того, суд звертає увагу, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу (п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245). Тобто, працівник може працювати за сумісництвом не більше, ніж на 0,5 ставки.

У п. 4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 зазначено, що працівникам підприємств, установ, організацій (далі - підприємство), які крім основної роботи займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм, зарахування роботи на посаді вчителя до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Однак, судом враховано, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують достатній для зарахування у спеціальний педагогічний стаж обсяг роботи за сумісництвом, а саме: чи займала викладацька робота позивача за сумісництвом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас, положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у загальноосвітніх навчальних закладах, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд дійшов висновку, що завідувач фільмотекою загальноосвітнього навчального закладу, який входять до структури освіти України, має право отримання пенсії за вислугу років.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", судом враховано наступне.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років слід зарахувати періоди роботи на посадах: з 15.08.1990 по 31.10.1994 -вчителя трудового виробничого навчання Лугинської середньої школи №1; з 01.11.1994 по 31.08.1999 - на посаді завідувача фільмотекою Лугинської середньої школи №1, з 01.09.1999 по 01.12.2011-вчителя трудового та виробничого навчання Лугинської ЗОШ I-III ступенів №1, згодом Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова; з 24.01.2012 по 10.10.2017 - вчителя трудового навчання Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова, згодом гімназії ім. В.П. Фількова Лугинської селищної ради Лугинського району Житомирської області.

Тобто, з урахуванням вищенаведених правових норм, та враховуючи документи, які підтверджують спеціальний стаж, стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років повинен становити не менше 26 років 6 місяців, який у випадку позивача складає 27 років 6 днів.

Відповідно до ч.1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на вищевикладене та встановлене судом право позивача на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та враховуючи, що із заявою про призначення пенсії він звернувся 29.10.2019, то така пенсія повинна бути призначена позивачу з 29.10.2019.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне, з метою відновлення порушених прав позивача, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 06 листопада 2019 року щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років з 29.10.2019, зарахувавши до спеціального (педагогічного) стажу період роботи згідно записів трудової книжки за № НОМЕР_2 з 15.08.1990 по 31.10.1994 на посаді вчителя трудового виробничого навчання Лугинської середньої школи №1; з 01.11.1994 по 31.08.1999 на посаді завідувача фільмотекою Лугинської середньої школи №1; з 01.09.1999 по 01.12.2011 на посаді вчителя трудового та виробничого навчання Лугинської ЗОШ I-III ступенів №1, згодом Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова; з 24.01.2012 по 10.10.2017 на посаді вчителя трудового навчання Лугинської гімназії ім. В.П. Фількова, згодом гімназії ім. В.П. Фількова Лугинської селищної ради Лугинського району Житомирської області.

Таким чином, позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

Відповідно до положення статті 139 КАС України, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 840,80 грн судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 01.11.1994 по 01.09.1999 на посаді завідуючого фільмотекою в Лугинській середній школі №1 до спеціального (педагогічного) стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 29.10.2019, зарахувавши до спеціального (педагогічного) стажу період роботи згідно записів трудової книжки за № НОМЕР_2 з 01.11.1994 по 31.08.1999 на посаді завідувача фільмотекою Лугинської середньої школи №1.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 840,80 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів п. 3 розд. VI, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко