Справа № 0640/3853/18
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/3853/18

Головуючий у 1-й інстанції: Лавренчук О. В.

Суддя-доповідач: Іваненко Т.В.

27 травня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (місце ухвалення рішення - м. Житомир, повний текст складено - 20 лютого 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Житомира в особі Житомирської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , комунальне підприємство "Житомирводоканал" Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування в частині рішення,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2018 року позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до територіальної громади міста Житомира в особі Житомирської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , комунальне підприємство "Житомирводоканал" Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування в частині рішення Житомирської міської ради від 20 березня 2015 року № 883 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном".

Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 30 липня 2018 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 19 листопада 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року скасувати, в справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

14 квітня 2020 року ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду підготовку справи до апеляційного розгляду закінчено та призначено справу до апеляційного розгляду на 21 травня 2020 року о 11 год. 00 хв.

Відповідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2020 року вирішено перейти з відкритого судового засідання до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Виходячи з приписів пунктів 1, 2 частини 1 статті 311 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач оскаржує рішення Житомирської міської ради від 20 березня 2015 року № 883 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,0018 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та наданні цієї земельної ділянки ОСОБА_2 в оренду терміном на 10 років.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим за приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно із частиною 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Зокрема, в межах розгляду даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням відповідача від 20 березня 2015 року № 883 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" ОСОБА_2 передано у довгострокову оренду терміном на 10 років земельну ділянку.

12 травня 2015 року між орендодавцем - Міськрадою в особі виконуючого обов`язки міського голови Цимбалюк Л. В. та орендарем ОСОБА_2 укладено договір оренди. Об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером :10:031:0026 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення Житомирської міської ради від 20 березня 2015 року № 883 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" у вказаній частині протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

На думку позивача виникнення спірних правовідносин зумовлено протиправними діями відповідача при вирішенні питання щодо передачі ОСОБА_2 у довгострокову оренду терміном на 10 років земельної ділянки територіальної громади, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування.

Також, на його думку, оскаржуваним рішенням порушуються права численних мешканців провулку на вільний і безперешкодний прохід та проїзд по належному громаді міста Житомира АДРЕСА_1 ) до своїх осель, що в подальшому може призвести до неможливості проїзду рятувальних служб та поліцейських машин, а також КП "Житомирводоканал", яке обслуговує каналізаційну мережу, що проходить по АДРЕСА_1 та знаходиться на відстані менш ніж три метри від земельної ділянки ОСОБА_2 , на якій побудована огорожа.

Таким чином, предметом позову у цій справі є дії відповідача при вирішенні питання щодо передачі ОСОБА_2 у довгострокову оренду терміном на 10 років земельної ділянки територіальної громади з кадастровим номером :10:031:0026 за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що захист прав позивача в обраний ним спосіб віднесено до компетенції адміністративного суду, оскільки фактично суть позовних вимог зводиться до оскарження рішення суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним владних управлінських функцій.

При цьому рішення Житомирської міської ради від 20 березня 2015 року № 883 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки не є актом індивідуальної дії, який стосується конкретних прав чи обов`язків певної особи, у тому числі позивача. Дія оскаржуваного рішення поширюється на необмежену кількість суб`єктів.

Отже, з огляду на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що Великою Палатою Верховного Суду не досліджувалось питання реалізації ОСОБА_2 рішення, яке є предметом оскарження у справі та укладенні, реєстрації договору оренди земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення, оскільки під час розгляду справи в суді касаційної інстанції суду було відомо про договір оренди від 12 травня 2015 року.

Також Житомирським окружним адміністративним судом під час прийняття ухвали від 20 лютого 2020 року про закриття провадження у справі не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що у даній справі дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії та рішення органу місцевого самоврядування, які впливають на права та законні інтереси невизначеного кола осіб, відтак цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в справі "Беллет проти Франції", в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Сторчак В. Ю. Граб Л.С.