Справа № 300/606/20
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2020 р. справа № 300/606/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Остап?юка С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2020 адвокат Малетин Андрій Ярославович в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання незаконною відмову виконувати постанову від 21.10.2019 Снятинського районного суду Івано-Франківської області в справі № 2а-386/2009, яку частково було змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2010; зобов`язання здійснювати пенсійні виплати відповідно до постанову від 21.10.2019 Снятинського районного суду Івано-Франківської області в справі № 2а-386/2009, яку частково було змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2010, в зв`язку з тим, що рішення перебуває в законній силі; визнання відмову виконувати постанову від 21.10.2019 Снятинського районного суду Івано-Франківської області в справі № 2а-386/2009, яку частково було змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2010, фактом злочину, передбаченого положенням статтею 382 Кримінального кодексу України та про такий факт повідомити окремою ухвалою правоохоронні органи.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків, які позивач усунула у строк, встановлений судом.

01.04.2020 ухвалою суду відкрито провадження за вказаним позовом, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Заявлені позовні вимоги позивача, мотивовані тим, що територіальним органом Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не виконується постанова Снятинського районного суду Івано-Франківської області за № 2а-386/2009 від 21.10.2009, яку частково змінено постановою Львівського апеляційного адміністративного суду за № 87633/09/9104 від 24.06.2010, яка перебуває у законній силі та зобов`язує Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату недоотриманої державної та додаткової пенсії позивачу в період з 01.01.2006 до 31.12.2007 та з 22.05.2008 до 21.10.2009, як інваліду ІІ групи, захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статтей 49, 50, частини 4 статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виходячи з мінімального розміру пенсії за віком згідно з частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Довідка надана відповідачем на вимогу Управління Державної виконавчої служби про відсутність нарахувань сум пенсії позивача, є незаконною, з урахуванням висновків Конституційного Суду України у рішенні від 17.07.2018 по справі №1-11/2018(3830/15), яким відновлено застосування положень статей 53 та 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції, що діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28 грудня 2014 року. Позивач за період з 01.01.2015 до 17.07.2018 має законне та підставне право на відшкодування державою у встановленому законом порядку майнову шкоду, завдану діями неконституційних положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідач направив суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погодився, із посиланням на відповідні норми права та твердження, просив в задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду за № 87633/09/9104 від 24.06.2010 скасовано постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області за № 2а-386/2009 від 21.10.2009 та прийнято нову постанову якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до статтей 50, 54, частини 4 статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 18.08.2008, як інваліду ІІ групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, а також додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю - 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеної відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум. З 01.01.2006 позивача переведено на пенсію по інвалідності ІІ групи, захворювання пов`язане з проживанням на забрудненій території внаслідок аварії Чорнобильської АЕС. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду за № 87633/09/9104 від 24.06.2010, що набрала законної сили 24.10.2010, відповідачем виконано та виплачено 200 685, 29 гривень. З 01.01.2012 постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та мінімальні розміри пенсій даної категорії осіб. На виконання вказаної постанови відповідачем з 01.01.2012 і надалі, проводилися перерахунки пенсії позивача, в тому числі, у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Також, є безпідставними посилання представника позивача на визнання неконституційними деяких положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII, якими внесено зміни до статей 22, 24, 30, 53, 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 за №6-р/2018, з огляду на те, що такі зміни не стосуються позивача, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції зобов`язано відповідача провести відповідний перерахунок пенсії позивачу згідно статей 50, 54 та 67 Закону, які неконституційними не визнавалися. Так само, не стосуються спірних правовідносин і висновки Конституційного суду України у рішенні від 25.04.2019 №1-р(ІІ)/2019, оскільки позивач не є військовослужбовцем, та не належить до категорії осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії та інвалідом ІІ групи, захворювання якого пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС.

З 01.01.2006 позивача переведено на пенсію по інвалідності ІІ групи, захворювання пов`язане з проживанням на забрудненій території внаслідок аварії Чорнобильської АЕС.

Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області за № 2а-386/2009 від 21.10.2009 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області здійснити перерахунок та виплату недоотриманої державної та додаткової пенсії позивачу в період з 01.01.2006 до 31.12.2007 та з 22.05.2008 до 21.10.2009, як інваліду ІІ групи, захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статтей 49, 50, частини 4 статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виходячи з мінімального розміру пенсії за віком згідно з частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду за № 87633/09/9104 від 24.06.2010, яка набрала законної сили, скасовано постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області за № 2а-386/2009 від 21.10.2009 та прийнято нову постанову якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до статтей 50, 54, частини 4 статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 18.08.2008, як інваліду ІІ групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, а також додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю - 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеної відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

Згідно з довідкою відповідача про призначені та виплачені суми по рішенні суду у справі за № 2а-386 від 21.10.2009 та № 87633/09/9104 від 24.06.2010, о/р № 129681 позивачу здійснено перерахунок та виплату позивачу належної пенсії в розмірі 200 685, 29 гривень за період з 01.08.2008 до 31.10.2011 (а. с. 49 - 50).

Перерахована та виплачена на виконання рішення суду апеляційної інстанції пенсія позивача здійснена виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком - державної пенсії та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному Законом України про державний бюджет України на відповідні роки.

Суд, відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовано Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі Закон №796-XII).

Відповідно до статті 63 Закону №796-XII (у редакції від 01.10.2011) фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з пунктом 7 Закону України від 14.06.2011 за №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" розділ VІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 28.12.2010 за №2857-VI "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4, яким, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Положення пункту 4 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Закону №2857-VI визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011.

Відтак, Законом №3491-VI Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статями 50, 54 Закону №796-ХІІ, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На виконання пункту 7 Закону №3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", яка набрала чинності 23.07.2011.

Отже, у зв`язку із прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування, зокрема, положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону №796-XII до 23.07.2011 здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23.07.2011 у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Надалі, пунктом 3 Розділу "Прикінцеві положення" Закону України від 22.12.2011 за №4282-VІ "Про Державний бюджет України на 2012 рік", який набрав чинності 01.01.2012 аналогічно передбачено, що у 2012 році норми і положення, зокрема, статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України від 06.12.2012 за №5515-ІV "Про Державний бюджет України на 2013 рік" у 2013 році норми і положення, зокрема, статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

На виконання вищевказаних вимог законів постановами Кабінету Міністрів України №745 від 06.07.2011 та №1210 від 23.11.2011 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" були визначені розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, пунктом 1 Постанови №745 установлено, що особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується у таких розмірах до прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність: інвалідам II групи - 20 відсотків.

Аналогічно, пунктом 13 Постанови №1210 також визначено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 1 січня 2012 року інвалідам II групи виплачується у розмірі 20 відсотків до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність для інших інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.

Таким чином, оскільки з 23.07.2011 в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалася виплата пенсії згідно з судовим рішенням, то пенсія у розмірі, визначеному рішенням суду апеляційної інстанції підлягала виплаті до моменту внесення у законодавстві України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування таких соціальних виплат. З дня, наступного після внесення відповідних змін, такий розмір виплат суперечив би чинному законодавству, а тому постанова суду подальшому виконанню не підлягала.

Аналогічний висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 6 березня 2019 року (справа №806/2221/16), від 16 серпня 2019 року (справа №815/6985/15), від 30 травня 2018 року (справа №522/5744/17), а також, Верховним Судом України у постанові від 2 червня 2015 року (справа №21-317а15).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 2 статті 242 КАС України).

Відповідно до змісту пункту 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, серед іншого, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема, наведеними вище Постановами №745 та №1210 затверджено порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 за №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

В абзаці 7 підпункту 2.1 пункту 2 цього рішення вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. При цьому, Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ, Суд) у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland) констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього Суду від 12.10.2004 у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Asmundsson v. Iceland, заявка №60669/00).

Як відзначив Конституційний Суд, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В іншому рішенні від 25.01.2012 за №3-рп/2012 Конституційний Суд дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому рішенні вказано, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень вбачається, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Дійсно, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 19.03.2013 у справі №21-53а13 та від 05.11.2013 у справі №21-293а13, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка має виплачуватися постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Однак, порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умови зміни їх законодавчого регулювання.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (частини 1, 2 статті 6 КАС України).

Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішеннях по справах "Аррас та інші проти Італії" від 14.02.2012 (Arras and Others v. Italy, заява №17972/07, пункт 42) та "Сухобоков проти Росії" від 13.04.2006 (Sukhobokov v. Russia, заява №75470/01, пункт 26) зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

В рішенні ЄСПЛ "Великода проти України" від 03.06.2014 (заява №43331/12) в частині скарги заявниці стосовно невиконання рішення суду щодо нарахування та виплати пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону №796-XII після внесення у 2011 році змін до законодавства, Суд констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов`язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01.11.2011, коли змінене законодавство було застосоване до пенсії заявниці.

Цим же рішенням ЄСПЛ підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Такого ж правового висновку у аналогічних спірних обставинах дійшов Верховний Суд в постанові від 6 березня 2019 року у справі №806/2221/16.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що доводи представника позивача стосовно протиправного припинення виплати позивачу основної та додаткової пенсії у розмірі, встановленому судовим рішенням, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, правових висновках Конституційного Суду України, Європейського суду з прав людини та є безпідставними.

Водночас, суд відхиляє твердження представника позивача щодо наявності підстав для застосування під час вирішення даної адміністративної справи висновків Конституційного Суду України у рішеннях від 17.07.2018 у справі №1-11/2018 (3830/15) та від 25.04.2019 у справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19).

Конституційним Судом у рішенні від 17.07.2018 у справі №1-11/2018 (3830/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): - підпункт 2, абзаци 1, 2 підпункту 3, підпункт 4, абзаци 1, 2 підпункту 5, абзаци 1-4 підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 за №76-VIII; - частину 3 статті 22, частину 2 статті 24, частину 7 статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 за №796-XII зі змінами; - статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 за №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 за №76-VIII.

Однак, положеннями статей 22, 24, 30 та 60 Закону №796-XII встановлено: перелік компенсацій та пільг громадянам, віднесеним до категорії 3 (учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2); перелік пільг особам, які працювали за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; перелік пільг та компенсацій потерпілим дітям та їх батькам; право вибору пільг та компенсацій особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд констатує той факт, що даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами не стосується виплат позивачу пільг або компенсацій, передбачених вищенаведеними правовими нормами, окремі положення яких визнано неконституційними.

Натомість, як вбачається зі змісту рішення Конституційного Суду, статтю 53, крім назви, визнано такою, що не відповідає Конституції України у такій редакції: "Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, та щомісячна компенсація сім`ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи з урахуванням інших доходів не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність".

Установлено застосовувати положення статті 53 вказаного Закону у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII, а саме: "Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, та щомісячна компенсація сім`ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи виплачуються повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу".

Проте, приписи пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 за №1210, якою затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є чинними, неконституційними не визнавалися, та встановлюють розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону №796-XII.

За таких обставин, суд зазначає, що відповідач, здійснюючи виплату додаткової пенсії позивачу у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України діяв у межах повноважень та відповідно до чинних правових вимог. А тому, визнання неконституційною статтю 53 Закону №796-XII, за умови наявності встановлених постановою Кабінету Міністрів України розмірів додаткової пенсії, не є свідченням наявності в діях Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області ознак протиправності.

З приводу застосування висновків Конституційного Суду, викладених у рішенні від 25.04.2019 у справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19), суд зазначає таке.

Предметом розгляду Конституційним Судом у межах вказаного рішення було встановлення відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XI.

Судом визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), словосполучення "дійсної строкової", яке міститься у положеннях частини 3 статті 59 Закону №796-XII зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.

Суд встановив, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи та постраждалою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії. Враховуючи те, що статтею 59 Закону №796-XI врегульовано призначення пенсій виключно військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, позивач, будучи особою, потерпілою від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не належить до категорії осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчання із застосуванням ядерної зброї і внаслідок цього стали особами з інвалідністю. Будь-яких доказів, що стверджували б протилежне, представником позивача суду не надано. Відтак, суд дійшов висновку, що приписи статті 59 Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, а тому посилання представника позивача у позовній заяві на висновки Конституційного Суду у рішенні від 25.04.2019 у справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19) є помилковим.

Таким чином, зазначені рішення Конституційного Суду України стосуються конституційності підпункту 2, абзаців 1, 2 підпункту 3, підпункту 4, абзаців 1, 2 підпункту 5, абзаців 1-4 підпункту 6, підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 за №76-VIII; частини 3 статті 22, частини 2 статті 24, частини 7 статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 за №796-XII зі змінами; статті 53 (крім її назви), статті 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 за №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 за №76-VIII; частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XI.

В свою чергу, як свідчить постанов суду апеляційної інстанції, суд констатував необхідність відновлення порушеного права позивача із застосуванням положень статтей 50, 54, частини 4 статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", які не переглядалися на предмет їх конституційності в рішеннях Конституційного Суду України від 17.07.2018 у справі №1-11/2018 (3830/15) і від 25.04.2019 у справі №3-14/2019 (402/19, 1737/19).

Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що мало місце невиконання постанови Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21.10.2009 у справі №2а-386/09, як скасовано рішенням суду апеляційної інстанції, а не змінена, як вважає представник позивача, в тому числі після 01.11.2011 з урахуванням внесених у 2011 році змін до законодавства.

Сторони по справі не заперечують стосовно правильності і повноти проведеної відповідачем виплати пенсії позивача у відповідному розмірі з 18.08.2008 до 31.10.2011.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Суд зазначає, що в розумінні частини 1 статті 5, частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд не вважає позовною вимогою зміст останнього пункту прохальної частини адміністративного позову, якою позивач просить визнати відмову відповідача у виконанні постанови суду фактом злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, із одночасним повідомленням правоохоронні органи шляхом постановлення окремої ухвали. Таке прохання суд розуміє як клопотання по справі, у задоволенні якого слід відмовити, так як у даній справі відсутні правові підстави для постановлення окремої ухвали відповідно до правил статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судові витрати, які підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства, відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Остап`юк С.В.