Справа № 824/1395/19-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 р. м. Чернівці Справа № 824/1395/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Філянович О.І.,

представника позивача Сарафінчан І.Ф.,

представника відповідача Красноголової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 І.Ф ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 липня 2016 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області () поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 липня 2016 року нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком, а також виплатити заборгованість з пенсії за віком, що виникла за період її несплати починаючи з 01 липня 2016 року на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк», рахунок установи уповноваженого банку № НОМЕР_2 в Приватбанку, МФО 356282, код 14360570.

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що у зв`язку із проведенням бойових дій та антитерористичної операції ОСОБА_1 вимушена була покинути своє постійне місце проживання та переїхати в м. Чернівці, де і стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Для отримання пенсії за фактичним місцем проживанням в м. Чернівцях ОСОБА_1 подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області заяву про поставку на облік для подальшого отримання пенсії за віком. Проте, з липня 2016 року відповідач безпідставно припинив виплату їй пенсії. Дії щодо припинення виплати пенсії вважає протиправними, оскільки виплата пенсії здійснюється довічно, припинення виплати пенсії можливо тільки за наявністю законодавчо передбачених підстав та прийнятого на їх підставі рішення пенсійного органу.

Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі, клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував та подав до суду відзив, в якому вказував про правомірність оскаржуваних дій. Зокрема, наголошував на тому, що позивач не зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про поновлення та продовження виплати пенсії, а тому, на його думку, відсутні підстави для поновлення їй пенсії.

В ході судового розгляду справи в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові.

Натомість представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві.

Допитана судом як свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомила суду, що є онукою ОСОБА_1 , яка наразі проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Наприкінці 2014 року ОСОБА_1 у зв`язку із проведенням бойових дій та антитерористичної операції вимушена була покинути своє постійне місце проживання та переїхати в м. Чернівці, де і стала на облік як внутрішньо переміщена особа, взята на облік Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії. Однак в кінці 2017 року ОСОБА_1 покинула м. Чернівці та переїхала до м. Чистякове (колишнє м. Торез). Також вказала, що у травні 2020 року у м. Києві ОСОБА_1 уповноважила її бути представником позивачки, в тому числі, і з питань отримання пенсії та всіх соціальних виплат, на які ОСОБА_1 має право. Зазначила і про те, що після припинення виплати пенсії з липня 2016 року ОСОБА_1 таку не отримувала.

Крім цього, в ході судового розгляду справи судом приймались рішення про витребування доказів, відкладення розгляду справи та про оголошення перерви у її розгляді.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились до суду, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Торезьким МВ УМВС України в Донецькій області 24 грудня 2001 року.

Також згідно відомостей з наданої суду копії паспорту місцем проживання позивача зазначено: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції позивач покинула своє постійне місце проживання: АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 та перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Чернівці, де була взята на облік як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

10 грудня 2014 року позивачем подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області заяву про призначення пенсії.

Розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №1306 від 17 грудня 2014 року позивачу призначено пенсію за віком.

Розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №О/Р 807674 від 22 червня 2016 року призупинено виплату пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із не підтвердженням фактичного місця проживання з 01 липня 2016 року.

Згідно витягу з протоколу №2 від 29 липня 2016 року з питань надання призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на запит Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не підтверджено фактичне місце проживання гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . По виході на зазначене при зверненні місце проживання було встановлено, що дана особа за вказаною адресою з червня 2016 року не проживає (акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07 липня 2016 року).

Відповідно до листа від 25 вересня 2017 року №3215 Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради ОСОБА_1 04 вересня 2017 року скасовано дію довідки № НОМЕР_4 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім цього, відповідачем відносно позивача приймались розпорядження від 09 серпня 2016 року №807674 та від 31 березня 2017 року №807674 щодо призначення та перерахунку пенсії.

Водночас, як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, указані розпорядження фактично реалізовані не були, тобто ОСОБА_1 пенсія за віком не нараховувалась і не виплачувалась з 01 липня 2016 року, про що зазначається в листі від 11 жовтня 2019 року №28920/03.

Як вбачається із листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 11 жовтня 2019 року №28920/03 гр. ОСОБА_1 не зверталась із заявою та відповідними документами стосовно відновлення пенсійної виплати з липня 2016 року.

У листі також вказано, що пенсію гр. ОСОБА_1 виплачено по червень 2016 року в повному обсязі, сум перерахованої та не виплаченої пенсії, немає.

Інформація про розмір нарахованої пенсії гр. ОСОБА_1 надана за період з 01 липня 2014 року по червень 2016 року.

За таких обставин ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сарафінчан І.Ф ОСОБА_3 , звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та її вимог, позивач фактично не погоджується із діями пенсійного органу щодо припинення з 01 липня 2016 року виплати їй пенсії за віком, що, як видно із розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №О/Р 807674 від 22 червня 2016 року про призупинення виплати пенсії та було підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, обумовлено не підтвердженням фактичного місця проживання ОСОБА_1 у м. Чернівці.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Частиною другої статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Водночас Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV в редакції, чинні на час виникнення спірних відносин).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058-IV, згідно з частиною першої якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Однак, як вбачається з обставин даної справи, жоден з таких випадків Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області по відношенню до позивача не застосований та не доведений.

Отже, припиняючи з 01 липня 2016 року виплату позивачці пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив її право на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також є джерелом права в Україні.

З огляду на наведене, суд вважає про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону №1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. З точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відбулось втручання у право власності позивача і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах відображено Верховним Судом у, зокрема, постанові від 13 березня 2018 року (справа №235/4162/17), від 20 березня 2018 року (справа №234/2389/17), а також у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року, у зразковій справі №805/402/18.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В ході розгляду даної справи відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності законних підстав для зупинення (призупинення, як зазначено в розпорядженні Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №О/Р 807674 від 22 червня 2016 року) виплати пенсії позивачці з 01 липня 2016 року.

Саме по собі скасування дії довідки про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщену особу не є передбаченою статтею 49 Закону №1058-IV підставою для зупинення (призупинення) виплати пенсії.

До того ж, як вбачається з листа Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 25 вересня 2017 року №3215, таку довідку було скасовано 04 вересня 2017 року, тобто уже після винесення указаного вище розпорядження та вчинення оскаржуваних дій щодо зупинення виплати пенсії позивачу (з 01 липня 2016 року).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та протиправність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 липня 2016 року.

З огляду на суть спірних відносин, наявність порушеного права позивача на належне пенсійне забезпечення та беручи до уваги правову позицію суду касаційної інстанції в аналогічних правовідносинах, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату їй раніше призначеної пенсії за віком з 01 липня 2016 року.

Отже, позовні вимоги в указаній частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Водночас позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з пенсії за віком, що виникла за період її несплати починаючи з 01 липня 2016 року на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ Приватбанк, рахунок установи уповноваженого банку № НОМЕР_2 в Приватбанку, МФО 356282, код 14360570, є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки згідно матеріалів справи заборгованість з пенсії перед позивачем у відповідача відсутня.

Так, зокрема, про відсутність нарахування позивачу з 01 липня 2016 року пенсії за віком зазначено як у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 11 жовтня 2019 року №28920/03, так і було підтверджено представником відповідача в судовому засіданні. А тому за відсутності факту нарахування позивачу пенсії є безпідставними й необґрунтованими твердження у позові про здійснення пенсійним органом такого нарахування і, як наслідок, вимога про зобов`язання виплатити заборгованість.

При цьому, на переконання суду, вимога про зобов`язання виплатити заборгованість на конкретний поточний рахунок, що відкритий у АТ КБ «Приватбанк», є безпідставною, адже згідно положень постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» виплата пенсій внутрішньо переміщених осіб здійснюється виключно через рахунки акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про що також наголошував представник відповідача в судовому засіданні.

До цього варто зазначити, що держава для забезпечення дотримання соціальних гарантій внутрішньо переміщеним особам розробила механізм здійснення соціальних виплат. Те, що позивач може отримувати пенсію тільки у відділеннях акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», зважаючи на особливий статус внутрішньо переміщених осіб, є навпаки додатковою гарантією для забезпечення внутрішньо переміщеним особам, незалежно від їх місцезнаходження, виплати пенсій та інших виплат. Відсутність же у ОСОБА_1 рахунку в акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (або у разі такої відсутності) впливає лише на виконання судового рішення у цій справі, а не на її право на пенсійне забезпечення, на захист якого і було подано цей позов. Позивач не позбавлена можливості самостійно або через уповноваженого свого представника (зокрема, Власенко О.О., яка може діяти на підставі Довіреності від 07 травня 2019 року) відкрити такий рахунок в установі акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», а відповідні відомості надати органу пенсійного фонду.

Згідно частини першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Водночас доводи відповідача є безпідставними, необґрунтованими й такими, що не свідчать про правомірність оскаржуваних дій.

Щодо вимоги позивача у позовній заяві встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у цій справі, то варто зазначити, що відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

За таких обставин, а також враховуючи відсутність обґрунтованих сумнівів щодо невиконання відповідачем даного судового рішення (прийнятого з урахуванням правової позиції Верховного Суду в аналогічних правовідносинах) в разі набрання ним законної сили, суд не встановлює обов`язку для відповідача на подання звіту.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки згідно наявної у справі квитанції від 28 листопада 2019 року №0.0.1 позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 липня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком з 01 липня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 травня 2020 року.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне найменування учасників справи:

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (місто Чернівці, площа Центральна, будинок 3, ).

Суддя О.П. Лелюк