Справа № 200/12060/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року справа №200/12060/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі судді Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у письмовому проваджені апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі № 200/12060/19-а (головуючий суддя І інстанції - Михайлик А.С.), складене у повному обсязі 13 грудня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату податкового боргу від 22 червня 2018 року № 171540-45 на суму 6 058,75 грн. (а.с. 4-8).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 45-48).

ОСОБА_1 з таким судовим рішенням не погодилась, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на ненадання судом першої інстанції вірної оцінки обставинам справи, винесення рішення без урахування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт наполягала на відсутності в неї обов`язку щодо сплати єдиного податку через не взяття її на облік як платника єдиного податку.

Позивач зазначила, що контролюючим органом за місцем її реєстрації повідомлено її про неможливість здійснення реєстрації платником єдиного податку через невідповідність коду території коду бюджетної класифікації.

Вказала, що не була взята на облік у податковому органі та з вини відповідача їй не було визначено групу оподаткування з 2017 року, відтак вважає безпідставною спірну вимогу (а.с. 51-55).

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року замінено відповідача по справі - Головне управління ДФС у Донецькій області на Головне управління ДПС у Донецькій області (а.с. 86-87).

27 травня 2020 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 є фізичною особою-підприємцем, про що 22 лютого 2017 року внесено відповідний запис № 2 004727 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За наданими єдиного державного реєстру позивач взята на облік як платник податків до Покровської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (Селидівське відділення) з 22 лютого 2017 року (а.с. 10, 12, 19-21).

24 лютого 2017 року позивач надала заяву до підрозділу відповідача про застосування спрощеної системи оподаткування та розрахунок доходу за попередній календарний рік (а.с. 40-41).

Листом Покровської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області № 290/058-21-13 від 27 лютого 2017 року позивача повідомлено про неможливість внесення запису про реєстрацію її в реєстрі платників єдиного податку через невідповідність коду території коду бюджетної класифікації, що унеможливлює відкриття картки особового рахунку та внесення заяви до реєстру платників єдиного податку. В наданому листі позивача повідомлено про звернення відділення податкової інспекції до відповідача із проханням додати код території для виправлення типу помилки та відкриття інтегрованої картки платника єдиного податку (а.с. 11).

Позивач до податкового органу подавала податкові декларації платника єдиного внеску за звітні податкові періоди квартал, півріччя, 9 місяців та 12 місяців 2017 року та задекларувала отримання доходу в сумі 11 620,00 грн., 51 525,00 грн., 86 525 ,00 грн. та 121175,00 грн. відповідно та єдиний податок в сумі 581,00 грн., 1995,25 грн., 1750,40 грн. та 1732,10 грн. відповідно (а.с. 24-25, 28-31).

Через самостійне нарахування позивачем єдиного податку відповідачем відкрито ІКП позивача з єдиного податку з фізичних осіб (а.с. 26-27).

22 червня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області сформовано податкову вимогу № Ф-171540-45, в якій визначено, що станом на 21 червня 2018 року податковий борг позивача становить 6 058,75 грн. (недоїмка) (а.с. 9).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій податкового органу щодо прийняття податкової вимоги.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції вказав на існування на час формування відповідачем спірної вимоги податкового боргу у позивача за єдиним податком з фізичних осіб та наявності всіх законодавчо-визначених умов для формування спірної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити про таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Згідно підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 ст. 14 ПК України грошовим зобов`язанням є сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Механізм формування, надсилання (вручення) та відкликання податкових вимог контролюючими органами визначається Порядок направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затверджених Наказом Міністерства фінансів України № 610 від 30 червня 2017 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 липня 2017 року за № 902/30770 (далі - Порядок № 610).

Розділом 2 Порядку № 610 передбачено, що податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції. Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Згідно пунктів 1-3 розділу 3 Порядку № 610 податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - ІТС) контролюючих органів.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Податкова вимога, крім загальних реквізитів, повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що спірну податкову вимогу сформовано відповідачем 22 червня 2018 року на підставі відомостей ІКП позивача за платежем "єдиний податок з фізичних осіб".

З матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно до податкового органу подавала податкові декларації платника єдиного внеску за звітні податковій періоди квартал, півріччя, 9 місяців та 12 місяців 2017 року та задекларувала отримання доходу в сумі 11 620,00 грн., 51 525,00 грн., 86 525 ,00 грн. та 121175,00 грн. відповідно та єдиний податок в сумі 581,00 грн. (І квартал), 1995,25 грн. (ІІ квартал), 1750,40 грн. (ІІІ квартал) та 1732,10 грн. (IV квартал), однак на дату формування податкової вимоги добровільно не сплатила (а.с. 24-25, 28-31).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи позивача про відсутність в неї обов`язку сплати єдиного податку через неможливість відповідача з технічних причин в внести відомості про нього до Єдиного реєстру платників єдиного податку, з огляду на наступне.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач зареєстрований як платник податків.

В листах Покровської ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області № 290/05-21-13 від 27 лютого 2017 року (а.с. 11) та № 15873/10/05-99-53-82 від 23 жовтня 2019 року (а.с. 34), на які позивач посилається в обґрунтування відсутності в неї статусу платника єдиного внеску та відношення до будь-якої системи оподаткування, йдеться про складності при внесенні відомостей про неї до реєстру платників єдиного податку на підставі наданої нею заяви про застосування спрощеної системи оподаткування, а не можливість реєстрації платником податків взагалі.

Позивач як фізична особа-підприємець має оподатковувати отриманий від підприємницької діяльності дохід або на умовах загальної системи оподаткування або на умовах спрощеної системи оподаткування, яку платник податків обирає самостійно.

Шляхом надання до контролюючого органу відповідної заяви виявила намір оподаткування отриманих нею доходів саме на умовах спрощеної системи оподаткування, відомостей про відкликання цієї заяви та намір позивача оподатковувати доходи на умовах загальної системи оподаткування в матеріалах справи відсутні.

При цьому, в поданих деклараціях позивач визначила отриманий від здійснення підприємницької діяльності фізичної особи дохід та єдиний податок, який підлягає до сплати, чим підтвердила намір оподаткування доходу від підприємницької діяльності саме в спрощеній системі оподаткування.

Відтак, позивач незважаючи на лист податкового органу щодо відсутності можливості зареєструвати її як платника єдиного податку (через невідповідність коду території коду бюджетної класифікації) самостійно визначила розмір єдиного внеску та задекларувала його, відповідно, наведені грошові зобов`язання є узгодженим та підлягають обов`язковій сплаті.

При цьому, позивачем не надано суду доказів подання будь-яких уточнюючих декларацій щодо відсутності у неї доходу у 2017 році.

Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про існування на час формування відповідачем спірної вимоги всіх законодавчо-визначених умов для її формування у зв`язку з наявністю несплаченого (самостійно визначеного у податкових деклараціях) єдиного податку. Підтвердженням знаходження позивача на умовах спрощеної системи оподаткування є внесення інформації про позивача та відомості в системі АІС « Податковий блок» ( а.с.26-27).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність спірної вимоги про сплату боргу та вважає її такою, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволені адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 283, 311, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі № 200/12060/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі № 200/12060/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, та продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне судове рішення складено 27 травня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова