Справа № 460/4724/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4724/19 пров. № А/857/3286/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року, головуючий суддя - Друзенко Н.В., ухвалене у м. Рівне, повний текст якого складено 03.02.2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУПФУ в Рівненській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення з 08.10.1964 року по 06.12.1993 року, починаючи з 17.09.2019 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення з 08.10.1964 року по 06.12.1993 року, починаючи з 17.09.2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він з 08.10.1964 року по 23.04.1983 року та з 14.05.1985 року по 01.06.1988 року постійно проживав у с.Серхів Маневицького району Волинської області з реєстрацією, а з 01.06.1988 року по 06.12.1993 року постійно проживав в с.Серхів Маневицького району Волинської області без реєстрації, так як він працював в місті Кузнецовськ (на даний час м.Вараш) і вимушений був виписатися із села Серхів та прописатися в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , так як прописка на той час була обов`язковою умовою щоб працювати на будь-якому підприємстві у м.Кузнецовськ та в подальшому отримати квартиру. Населений пункт с.Серхів Маневицького району Волинської області відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української PCP № 16 від 23.07.1991 року віднесено до зони гарантованого добровільного відселення і позивач постійно проживав у даному населеному пункті по 06.12.1993 року. Позивач зазначав, що має 20 років загального страхового стажу. З цих підстав, він має право на зниження пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 13.12.2019 року; в решті - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач не набув права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (категорія 3) (а.с.11); дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

13.12.2019 року позивач подав заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с.22).

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 17.12.2019 року №Я-5874/07.1-59 відмовило в призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки його заява не відповідає встановленій формі (а.с. 23).

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з врахуванням зменшення має відповідну кількість років страхового стажу, а тому має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення (далі - Закон №796-ХІІ).

Відповідно до статті 49 Закону №796-ХІІ пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом п`ятим пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІ встановлено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Матеріалами справи, зокрема, довідками Вараської міської ради Рівненської області від 04.10.2019 року №4323/03 та №4322/03 підтверджується, що ОСОБА_1 з 14.06.1988 року по 19.02.1990 року та з 15.03.1990 року по даний час проживав та був зареєстрований в місті Вараш Рівненської області (а.с. 13, 14).

Відповідно до нотаріально посвідчених заяв свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 з дня свого народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) по кінець 1993 року проживав в селі Серхів, Маневицького району, Волинської області. Свідки вказують, що ОСОБА_1 працював в м. Кузнецовськ та щоранку їздив на роботу, а ввечері повертався у село (а.с. 28-32).

Факт постійного проживання позивача в селі Серхів, Маневицького району, Волинської області підтверджується також довідкою Виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Серхівського Старостинського округу Маневицького району Волинської області від 08.09.2019 №733 (а.с.12).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, село Серхів Маневицького району Волинської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Колегія суддів погоджується з покликаннями апелянта про те, що м. Кузнецовськ не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, однак наведені вище обставини дають підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_1 постійно проживав в селі Серхів, Маневицького району, Волинської області.

Поданими позивачем до заяви про призначення пенсії документами в повній мірі підтверджується право позивача на зниження пенсійного віку на 6 років (3 роки початкова величина + роки проживання, але не більше 6 років).

Надана позивачем трудова книжка НОМЕР_2 датована 25.05.1988 року.

На підтвердження стажу позивача отриманого до 25.05.1988 року позивачем надано довідки ЗАТ "Західенергобуд" від 11.05.2005 року №179 та №180.

З поданих документів встановлено, що ОСОБА_1 працював: з 23.04.1983 року по 27.04.1985 року - служба в армії; з 01.05.1985 року по 01.11.1986 року - різноробочий ЗАТ "Західенергобуд"; з 03.11.1986 року по 09.04.1987 року - Торфобрикетний завод робочий; з 15.04.1987 року по 15.06.1988 року - різноробочий ЗАТ "Західенергобуд"; з 20.06.1988 року по 17.10.2002 року - ЗАТ Управління будівництва Рівненської АЕС; з 07.11.2002 року по 03.06.2003 року - виплачувалась допомога по безробіттю; з 19.04.2004 року по 20.05.2004 року - арматурник Кузнецовське акціонерне товариство "Енерговисотспецбуд"; з 25.09.2008 року по 03.03.2009 року - ТОВ "Астрея"; з 29.12.2009 року по 13.08.2010 року - виплачувалась допомога по безробіттю.

Крім цього, слід зауважити, що у відповідності до частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Відтак, загальний стаж роботи позивача складає 21 рік 2 місяці 5 днів, тобто понад 20 років.

Таким чином, позивач досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з врахуванням зменшення, має відповідну кількість років страхового стажу, а тому має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем протиправно відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушено гарантоване державою право його на пенсійне забезпечення.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі №460/4724/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 29.05.2020 року.