Справа № 640/2202/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2020 року м. Київ № 640/2202/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Державна судова адміністрація України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , із позовною заявою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (надалі - відповідач), адреса: 01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4а, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо не проведення перерахунку суддівської винагороди та виплати позивачу суддівської винагороди згідно з нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII;

- зобов`язати Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ провести перерахунок та виплатити позивачу суддівську винагороду відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII з розрахунку посадового окладу у розмірі 120 000,00 грн, починаючи з 28 липня 2017 року, з розрахунку посадового окладу у розмірі 132 150,00 грн, починаючи з 01 січня 2018 року, із застосуванням регіонального коефіцієнту до базового розміру посадового окладу 1,25; з доплатою за вислугу років 70% посадового окладу та з урахуванням виплачених грошових коштів за цей період.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він перебуває на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Під час проходження конкурсу на посаду судді Верховного Суду рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року №351/вс-17 позивача визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду. Проте, за результатами конкурсу позивач не був призначений на суддею у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду відповідно до кількості набраних балів.

Проте, позивач 30 серпня 2018 року звернувся до відповідача з відповідною заявою про проведення перерахунку та виплати суддівської винагороди у новому розмірі, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, проте, листом від 25 вересня 2018 року №491/0/4-18 позивачу відмовлено у задоволенні з тих підстав, що виплата суддівської винагороди за вказаним Законом виплачується суддям, які за результатами кваліфікаційного оцінювання визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя та фактично здійснюють правосуддя в суді.

Незгода позивача з такими діями відповідача стала підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Представник третьої особи у письмових поясненнях на позовну заяву послався на те, що для нарахування та виплати суддівської винагороди на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, окрім того, що суддя підтвердив здатність здійснювати правосуддя в суді, обов`язковою умовою є у тому числі здійснення правосуддя в цьому суді, у зв`язку з тим, що позивач не здійснює правосуддя, а кваліфікаційне оцінювання проходив виключно в рамках конкурсу на посаду судді Верховного Суду, відповідно, право на отримання суддівської винагороди за нормами, передбаченими Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII у позивача відсутнє.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державну судову адміністрацію України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року витребувано додаткові докази у справі.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву без поважних причин, суд з урахуванням положень частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку про можливість вирішити справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані позивачем та третьою особою документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (надалі - Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII (судом застосовуються положення цього Закону, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Частиною 2 статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII визначено, що Вищими спеціалізованими судами є Вищий суд з питань інтелектуальної власності; Вищий антикорупційний суд.

Згідно з частиною 1 статті 83 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Статтею 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до пункту 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 22 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з пунктом 23 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 24 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII встановлено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

Більш того, при розгляді справи у подібних правовідносинах, Верховний Суд у своїй постанові від 14 травня 2020 року у справі №826/12993/17 прийшов до наступних висновків:

«…Верховний Суд зауважує, що Вищими спеціалізованими судами в Україні є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. Натомість, позивач продовжував обіймати посаду судді Вищого адміністративного суду України та до жодного іншого суду переведений не був.

Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

Верховний Суд вважає неможливим отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до позовних вимог, оскільки фактично ОСОБА_1 не здійснює правосуддя у відповідному суді (Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду), а лише підтвердив таку можливість. Отже на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди , за нормами Закону №1402- VIII, який не передбачає у судовій системі України - Вищого адміністративного суду України.

Таким чином, доводи позивача, щодо нарахування і виплати йому суддівської винагороди згідно з нормами Закону №1402-VIII, є необґрунтованими.

Виходячи із аналізу положень Закону №1402-VIII України, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

Проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Отже, лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII.»

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відтак суд при розгляді даної справи виходить з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 займає посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року №351/вс-17 ОСОБА_1 визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду (Т.1, арк. 13).

Проте, правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду позивач не здійснює.

30 серпня 2018 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з заявою про нарахування і виплату суддівської винагороди, на яку листом від 25 вересня 2018 року за вих.№491/0/4-18 позивача повідомлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII набуває суддя, який не тільки підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, але й фактично його здійснює в цьому судді, а тому, оскільки позивач не здійснює правосуддя, відсутні підстави для здійснення перерахунку суддівської винагороди відповідно до положень вказаного Закону (Т.1, арк. 15).

З урахуванням норм законодавства, встановлених судом обставин та враховуючи правові висновки Верховного Суду у постанові від 14 травня 2020 року у справі №826/12993/17, суд дійшов висновку, що наявність у позивача лише рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року №351/вс-17 про визнання позивача таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, не надає йому права на отримання суддівської винагороди із розрахунку діючого судді Верховного Суду з доплатами, у розмірах зазначених в Законі України від 02.06.2016 №1402-VIII, та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова