Справа № 620/1356/20
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2020 року Чернігів Справа № 620/1356/20

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 02.09.2014 по 31.12.2014, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.09.2017;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 02.09.2014 по 31.12.2014, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.09.2017;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік, виходячи з посадового окладу, окладу за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які ОСОБА_1 мав право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України станом на 16.11.2015;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в повному обсязі винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) невиплачену частину винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно, пропорційно дням участі в антитерористичні операції, з 01.01.2016 по 20.01.2016 включно виходячи з вимог Порядку та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 №49 та з 21.01.2016 по 31.01.2016 включно виходячи з вимог Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67 (в редакції від 10.02.2016);

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 31.01.2017;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 31.01.2017;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 31.01.2017 по 12.09.2017;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 31.01.2017 по 12.09.2017.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що після звільнення з військової служби на його картковий рахунок надходили грошові кошти від військової частини НОМЕР_1 , проте склад таких виплат йому не відомий та не доводився до нього. За період проходження військової служби до нього належним чином не доводився склад виплат, які здійснювались на його карткові рахунки. 12.09.2017 його було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас, проте при звільненні мені не було компенсовано невикористану щорічну основну відпустку за 2014 рік за період з 02.09.2014 по 31.12.2014 (8 днів). Крім того, за період проходження ним служби у Військовій частині польова пошта НОМЕР_3 та Військовій частині НОМЕР_1 не здійснювалась індексація грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 12.09.2017; не була виплачена мені грошова допомога на оздоровлення в 2015 році; не виплачена в повному обсязі винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно. 26.12.2019 він звернувся з заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив здійснити йому такі виплати, проте отримав відмову, яку було викладено в листі командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2020 №26/ю.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Житняк Л.О. від 21.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

У встановлений ухвалою про відкриття провадження строк, відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та вказує на пропуск останнім строку звернення до суду.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд наголошує на помилковості міркувань відповідача, оскільки аналіз змісту ч.2 ст.233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Наведений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №134/1781/16-ц.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
У період з 02.09.2014 по 31.01.2017 позивач проходив військову службу у Військовій частині польова пошта НОМЕР_3 (41 окремий мотопіхотний батальйон) на посадах: номер обслуги гранатометного відділення третього взводу охорони першої роти охорони з 02.09.2014 по 30.04.2015; водій зенітного ракетного зводу з 30.04.2015 по 12.06.2015; сержант з матеріального забезпечення мотопіхотної роти з 12.06.2015 по 01.10.2015; командир взводу технічного забезпечення роти матеріально-технічного забезпечення з 01.10.2015 по 01.07.2016; командир взводу технічного забезпечення роти забезпечення з 01.07.2016 по 31.01.2017.

У зв`язку з реорганізацією та приєднанням (злиттям) Військової частини польова пошта НОМЕР_3 до Військової частини польова пошта НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ) перейшов у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та з 31.01.2017 по 12.09.2017 проходив військову службу у вказаній військовій частині. Військова частина НОМЕР_1 на теперішній час є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_3 . У Військовій частині НОМЕР_1 проходив службу на посадах: командир автомобільного відділення взводу забезпечення батальйону охорони з 31.01.2017 по 01.03.2017; командир відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення батальйону охорони з 01.03.2017 по 12.09.2017.

З моменту формування у 2014 році Військова частина польова пошта НОМЕР_3 знаходилась на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_5 та з 01.08.2016 була зарахована на фінансове забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

12.09.2017 позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас. Позивач вважає, що при звільненні йому не було компенсовано невикористану щорічну основну відпустку за 2014 рік за період з 02.09.2014 по 31.12.2014 (8 днів). Крім того, за період проходження ним служби у Військовій частині польова пошта НОМЕР_3 та Військовій частині НОМЕР_1 : не здійснювалась індексація грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 12.09.2017; не була виплачена грошова допомога на оздоровлення в 2015 році; не виплачена в повному обсязі винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно.

У зв`язку з викладеним він 26.12.2019 звернувся з заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив здійснити йому такі виплати, проте отримав відмову, яку було викладено в листі командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2020 №26/ю.

Позивач вважає таку відмову протиправною, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

В силу прямої дії ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

При цьому ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2011-XII).

Так, частинами 1-4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, абзацом другим ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Законом України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст.ст.4, 6 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст.5 Закону №1282-ХІІ підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно з п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що нормами Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у період з серпня 2015 по грудень 2015 року (включно) було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 3 005,75 грн.

Наведене свідчить про безпідставність вимог позивача у цій частині, а тому вони задоволенню не підлягають.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 01.08.2015, з 01.01.2016 по 12.09.2017.

У зв`язку з тим, що Військова частина НОМЕР_1 на теперішній час є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_3 , така бездіяльність відповідача у вказані періоди є протиправною, а тому відповідач має нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказані вище періоди.

Щодо компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за 2014 рік за період з 02.09.2014 по 31.12.2014 (8 днів), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно п.12 ст.12 Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон№3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Пунктом 1, 2 ст. 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2442-VIII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року.

Як встановлено судом, 02.09.2014 позивача було зараховано до списків особового складу Військової частини польова пошта НОМЕР_3 , що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 02.09.2014 №114.

Таким чином позивачем було розпочато військову службу з 02.09.2014.

Враховуючи вимоги п.1 ст.10-1 Закону №2011-XII, оскільки позивач має вислугу в календарному обчислені менше 10 років, останній мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів. З 02.09.2014 до кінця календарного року ним було прослужено повні 3 календарні місяці, та враховуючи вимоги п.2 ст. 10-1 Закону №2011-XII, він мав право на щорічну основну відпустку за 2014 рік тривалістю 8 календарних дні (30 днів/1/12= 2,5 днів; 2,5 * 3 =7,5 днів).

Абзацом 3 п. 14 ст.10-1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям- жінкам, які мають дітей.

З матеріалів справи вбачається, що щорічна основна відпустка за 2014 рік йому не надавалась, при цьому, при звільненні грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки здійснена не була.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що у випадку звільнення військовослужбовця йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної, а також додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому право на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком.

Оскільки на день звільнення позивача з військової служби 12.09.2017 Військовою частиною НОМЕР_1 йому не було компенсовано невикористану щорічну основну відпустку за 2014 рік тривалістю 8 календарних днів, такі дії Військової частини НОМЕР_1 є протиправними.

Щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік, суд вказує наступне.

Відповідно до п.1, 2 статті 9 Закону № 2442-VIII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п.п.30.1 - 30.3. розділу XXX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин):

особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення;

грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини;

розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було укладено контракт про проходження військової служби з Військовою частиною польова пошта НОМЕР_6 12.09.2015, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( по особовому складу) від 12.09.2015 №20РС.

При цьому, у 2015 йому надавалась щорічна основна відпустка у період 25.06.2015 по 15.07.2015 (20 календарних днів) та у період з 16.11.2015 по 25.11.2015 (10 календарних днів).

Як зазначалось раніше, позивач мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів. Таким чином, вже будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом (з 12.09.2015) 16.11.2015, позивач убув у другу частину щорічної основної відпустки та мав право на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Із аналізу п.30.2. розділу XXX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260, випливає, що грошова допомога на оздоровлення виплачується військовослужбовцям у трьох випадках:

в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості;

у другу частину щорічної основної відпустки;

без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року).

Тож п. 30.2. розділу XXX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260, не зобов`язує військовослужбовців звертатись із заявою щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення до командира військової частини у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки, а навпаки здійснення такої виплати є обов`язком командира військової частини щодо реалізації державних гарантій щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Незважаючи на вимоги законодавства, Військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 , правонаступником якої є відповідач, у період з 16.11.2015 по 31.12.2015 не була виплачена позивачу грошова допомога на оздоровлення. Такі дії військової частини польова пошта НОМЕР_3 є протиправними. Оскільки військова частини НОМЕР_1 є правонаступником військової частини польова пошта НОМЕР_3 , обов`язок здійснити таку виплату належить військовій частині НОМЕР_1 .

Право на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік виникло у позивача 16.11.2015 на підставі наказу про надання йому другої частини щорічної основної відпустки, проте рішення на таку виплату командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 прийнято не було, а тому необхідним буде здійснення позивачу такої виплати, виходячи з посадового окладу, окладу за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які останній мав право за займаною мною штатною посадою згідно з законодавством України станом на 16.11.2015.

Щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1, 3 розділу II Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67 (в редакції від 10.02.2016) розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначений у додатку 1 до цієї Інструкції. Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду. Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Відповідно до додатку 1 Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67 (в редакції від 10.02.2016) за безпосередня участь військовослужбовців у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою в інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту (АТО) встановлюється винагорода у розмірі 1200,00 грн.

Відповідно до п.6 наказу Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67, цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Постанова Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» набула чинності 21.01.2016, тож Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 №67 (в редакції від 10.02.2016) застосовується з 21.01.2016.

У період з 01.01.2016 по 20.01.2016 був чинним та застосовувався Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затверджений наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 №49 (далі - Порядок).

Відповідно до п.1-3 розділу II Порядку:

військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення;

розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень;

винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Враховуючи вимоги вищезазначених нормативно-правових актів, у період з 01.01.2016 по 20.01.2016 включно застосовувався Порядок, а вже з 21.01.2016 почала застосовуватись Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони України 10.02.2016 № 67.

Із зазначеного вбачається, що розрахунок винагороди за безпосередню участь в АТО у період з 01.01.2016 по 31.01.2016 мав здійснюватися пропорційна дням участі в АТО - за період з 01.01.2016 по 20.01.2016 включно виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць, а з 20.01.2016 по 31.01.2016 у розмірі 1200,00 грн.

Відповідно до Довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданою командиром Військової частини НОМЕР_1 від 11.09.2017 №774, позивач приймав у участь в АТО у період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивач протягом періоду з січня 2016 року по липень 2016 року отримав винагороду за участь в АТО на загальну суму 49 693,06 грн. При цьому, у січні 2016 року винагорода за участь в АТО позивачу взагалі не виплачувалась. У лютому 2016 року було здійснено виплату у розмірі 4 556,80 грн за грудень 2015 року. У березні 2016 року проведено виплату у розмірі 1 200,00 грн.

Співставляючи інформацію наявну у довідці Військової частини НОМЕР_5 та виписки з банківського рахунку, а також довідки про перебування позивача у зоні проведення АТО, можна зробити висновок, що за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 винагорода за безпосередню участь в АТО склала 1 200,00 грн.

Таким чином Військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 було здійснено неправильний розрахунок грошової винагороди за безпосередню участь в АТО за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 та виплачено таку винагороду у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, оскільки розрахунок винагороди за безпосередню участь в АТО у період з 01.01.2016 по 31.01.2016 мав здійснюватися пропорційно дням участі в АТО - за період з 01.01.2016 по 20.01.2016 включно виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць, а з 20.01.2016 по 31.01.2016 у розмірі 1200,00 грн.

Такі дії Військової частини польова пошта НОМЕР_3 є протиправними, а оскільки Військова частини НОМЕР_1 є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_3 , слід зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової винагороди за безпосередню участь в АТО за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 та провести відповідні виплати, з урахуванням висновків суду.

Суд також зазначає, що відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.101979 в справі Ейрі (п.24). У розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції "майном" визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (п.32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26.09.2014.

«Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п.52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п.50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява №73049/01, п.65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Формер Кінг з Греції та інші проти Греції»(Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп.79 та п.82, ЄСПЛ 2000-XII).

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а тому наявні правові підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 02.09.2014 по 31.12.2014, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.09.2017.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 02.09.2014 по 31.12.2014, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.09.2017.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення, на які ОСОБА_1 мав право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України станом на 16.11.2015.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за період з 01.01.2016 по 31.01.2016 включно, з урахуванням висновків суду.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 01.08.2015 та з 01.01.2016 по 12.09.2017.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.09.2014 по 01.08.2015 та з 01.01.2016 по 12.09.2017.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 РозділуПерехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).
Повне рішення суду складено 01.06.2020.

Суддя Л.О. Житняк