Справа № 420/2257/20
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2257/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частин НОМЕР_2 ЄРДПОУ 26615093 Адреса АДРЕСА_3 , щодо не нарахування та несплати позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

компенсації за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2016-2019 включно), зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_2 ЄРДПОУ 26615093 Адреса АДРЕСА_3 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2016-2019 включно).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він проходив військову службу в Збройних Сил України. 17.03.2016 року позивачу видано посвідчення учасника бойових дій. 11.07.2019 року наказом №38-рс ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 . Позивач вважає, що йому зобов`язані були надавати щорічну додаткову оплачувану відпустку строком 56 днів, а у разі ненадання такої відпустки нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

Позивачу не надавалась додаткова оплачувана відпустка, як учаснику бойових дій. Отже за період з 2016 року по 2019 рік (4 роки) відповідач при звільненні повинен був нарахувати та сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку. На відповідача законодавством покладається обов`язок сплатити позивачу компенсацію за всі дні невикористаної додаткової відпустки за період з 2016 по 2019 рік включно (4X14=56), всього за 56 днів невикористаної відпустки. Однак навіть в наказі про виключення зі списків особового складу частини не зазначено про наявність права на компенсацію за невикористану відпустку та необхідність виплати вказаної компенсації. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 03.04.2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

21.04.2020 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому Військова частина НОМЕР_2 заперечує щодо заявленого позову, вважає його безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий на військову службу за контрактом з 23.02.2017 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 5 від 23.02.2017 року.

Вищевказаний військовослужбовець звільнений у запас згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.07.2019 р. № 38-РС з військової служби у запас за статтею 26 ч. 5 п. 2 п. «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) З.У. «Про військовий обов`язок та військову службу», з 11.07.2019 р. виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до п.19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей від 29.12.1991 р. надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. У зв`язку з вищевикладеним призупинено надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій та відповідно припинена грошова компенсація за невикористану відпустку. До відома: додаткова відпустка є пільгою і на неї не поширюються гарантії щодо виплати грошової компенсації.

Командування військової частини повідомляє, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 2017 року по 2019 рік та на момент звільнення клопотання від вищевказаного військовослужбовця щодо надання невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, або грошової компенсації за вищевказаний вид відпусток за даний термін не надходило. У зв`язку з викладеним, Відповідач просить відмовити ОСОБА_1 у задоволені адміністративного позову у повному обсязі.

27.04.2020 року до суду надійшла заява на відзив відповідача, що по суті є відповіддю на відзив, в якій Позивач з мотивами наведеними відповідачем у відзиві не погоджується з наступних підстав. Праву позивача на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку кореспондує обов`язок відповідача нарахувати та сплатити кошти за невикористану додаткову відпустку. Законом нарахування чи не нарахування компенсації за невикористану додаткову відпустку не пов`язане із поданням чи не поданням рапорту (звернення) особи, отже доводи відповідача в цій частині не відповідають діючому законодавству.

Відповідач не заперечує, що йому було відомо, про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, не заперечує, що ним не було нараховано компенсацію за невикористану відпустку, після подання адміністративного позову відповідач самостійно не нарахував позивачу компенсацію за невикористану відпустку, отже звернення позивача з рапортом або заявою вочевидь лише призведе до відмови в нарахуванні компенсації та жодним чином не захистить порушене право. Зазначене спростовує доводи відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву.

08.05.2020 р. до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач наводить такі ж аргументи, що й у відзиві та додає наступне. Відповідно до ст. 14 Внутрішнього Статуту України із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

В рапорті вх. 4649 від 01.07.2019 року щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 не вказав прохання щодо нарахування виплати за невикористану додаткову відпуску, як учаснику бойових дій, подальших грошових вимог з часу звільнення по даний час від ОСОБА_1 не надходило, що дає підстави вважати, що він фактично погодився на проведеного з ним розрахунку на день звільнення, тому згідно вищевикладеного військова частина заперечує щодо бездіяльності ненарахування грошової компенсації або ненадання додаткової відпустки при звільненні вищевказаного військовослужбовця.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 2015 по 2019 роки проходив військову службу в Збройних Сил України.

Як вбачається з військового квитку серії НОМЕР_4 , послужного списку ОСОБА_1 та довідки № 699д від 15.12.2015 року, ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області, у зв`язку з чим має статус учасника бойових дій, що підтверджує посвідчення Серії НОМЕР_5 від 17.03.2016 р.

З 23.02.2017 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_2 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 5 від 23.02.2017 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.07.2019р. №157 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення, звільненого відповідно до підпункту "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.07.2019 р. № 38-РС у запас.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби грошова компенсація за невикористану в 2016-2019 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій виплачена не була, що підтверджується копією витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.07.2019 р. №157. ОСОБА_1 із зазначеним не згоден, тому звернувся до суду з даним позовом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. №2232-XI визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.1, 2 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991р. №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно із п. 8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктами 17, 18 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Так, ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Таким чином, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Разом з тим, суд враховує, що згідно п.3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Крім того, суд критично ставиться до посилань Військової частини НОМЕР_2 на той факт, що під час звільнення позивач не звернувся з відповідним рапортом про виплату компенсації та не зазначив дане прохання у рапорті про звільнення, оскільки нормами чинного законодавства обов`язковість такого звернення не передбачено, у той час, як це є обов`язком відповідача провести повний розрахунок з військовослужбовцем під час його звільнення.

На твердження відповідача щодо того, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 2017 року по 2019 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 181 розділу VIII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.

Враховуючи вищевикладене та те, що у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбачені п.12 ч. ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Тотожних висновків дійшов Верховний Суд у зразковій справі №620/4218/18.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 року у зразковій адміністративній справі № 620/4218/18 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_6 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року, зобов`язати Військову частину НОМЕР_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій адміністративній справі № 620/4218/18 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_6 залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 року залишено без змін.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у вказаному рішенні дійшов наступного висновку, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.07.2019 р. є протиправною. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за чотири роки (2016-2019 включно).

Щодо вимог позивача про нарахування та виплати компенсації із зазначенням кількості днів для її здійснення, суд вважає їх передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки визначення суми та днів, які підлягають компенсації за невикористану додаткову відпустку за відповідний період, встановлений судом, віднесено до компетенції відповідача.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139. 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за чотири роки (2016-2019 роки), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.07.2019 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за чотири роки (2016-2019 роки), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.07.2019 р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.