Справа № 766/3203/20
Суддя: Ус О. В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/3203/20

Пров. №2-а/766/463/20

29 травня 2020 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Неменко Ю.М., з участю представника позивача адвоката Макарова В.В., представника відповідача Риженка В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні міського суду адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Макаров Віталій Валентинович до Управління державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки,

В С Т А Н О В И В :

25.02.2020 р. адвокат Макаров В.В. який діє в інтересах громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення №45 про примусове повернення до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте 11 грудня 2019 року провідним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Суворовського РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області Козловим Р.С.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 грудня 2019 року провідним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Суворовського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області Козловим Р.С. за результатами розгляду матеріалів прийнято рішення №45 про примусове повернення до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України до 29 грудня 2019 року. Вважає таке рішення незаконним з огляду на наступне. ОСОБА_1 заїхав на територію України 18.03.2013 року через КПП «Жуляни» по паспортному документу, який був дійсний до 22.03.2017 року. 08.06.2013 року він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 та на підставі зареєстрованого шлюбу отримав посвідку на тимчасове проживання, термін дії даної посвідки він продовжував двічі: до 11.08.2015 року та до 27.07.2016 року. За рішенням суду від 08.11.2016 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано, дітей від шлюбу вони не мали. На території України з 2016 року до моменту виїзду до Грузії наприкінці 2019 року проживав у місті Херсоні в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 отримав в Консульстві Грузії в Одесі проїзний документ для повернення до Грузії, дійсний до 29.12.2019 року. 11.12.2019 року самостійно прибув до Суворовського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області та повідомив про порушення ним міграційного законодавства та своє бажання добровільно повернутись до Грузії, маючи квиток на літак. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, добровільного сплатив штраф. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє будь-яке посилання на передбачені законом правові підстави застосування по відношенню до нього заборони в`їзду на 3 роки.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

30.03.2020 року представником відповідача подано відзив на адміністративний позов в якому вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Під час перебування на території України позивач уклав шлюб з громадянкою України. На підставі шлюбу позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 27.09.2013 року, дію даної посвідки продовжував двічі до 11.08.2015 та до 27.07.2016 року. Посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця та документів перелік яких визначений у підпункті 4 пункту 6 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання». У разі відсутності підстав для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземець зобов`язаний в 7-ми денний строк зняти з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України. Після того як рішенням суду шлюб між громадянкою України та громадянином ОСОБА_1 було розірвано, у останнього не було законних підстав продовжити чи отримати нову посвідку на тимчасове проживання в Україні. Після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні (27.07.2016) та протягом семиденного строку позивач самостійно не покинув територію України та перебуває у статусі нелегального мігранта з 04.08.2016 року, чим порушив Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 11.12.2019 року у відношенні позивача Суворовським РВ у м. Херсоні УДМС було складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100,00 грн, зазначений штраф був сплачений позивачем, що свідчить про визнання ним факту скоєння адміністративного правопорушення та те, що він є нелегальним мігрантом. Таким чином, при оцінюванні ситуації, Суворовським РВ у м. Херсоні УДМС взято до уваги такі обставини: з 04.08.2016 перебуває в Україні в статусі нелегального мігранта, підстав для законного перебування не має, не вживає заходів стосовно своєї легалізації, офіційно не працює, відсутні кошти необхідні для проживання в Україні, документи, які надають право перебувати на території України. В зв`язку з вищевикладеним представник відповідача вважає, що рішення від 11.12.2019 року прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений законами України.

29.04.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказано, що заборона в`їзду обґрунтована відповідачем у відзиві тим, що дії позивача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Підстав, встановлених ч.1 ст. 13 Закону № 3773 не визначено.

13.05.2020 року до суду надійшли заперечення, за якими з 04.08.2016 року позивач знаходився на території України в статусі нелегального мігранта та до міграційної служби щодо продовження строку перебування на території України не звертався. Добровільне повернення врегульованого ч.2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Примусове повернення за ч.1 ст. 26 вказаного закону відбувається у разі порушення громадянства про правовий статус та інше. Рішення про повернення за ч. 2 статті 26 зазначеного вище закону може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду строком на три роки. Вважає це дискреційним повноваженням органу міграційної служби.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Вказав, що позивач добровільно відбув на лікування, до міграційної служби звернувся для того, щоб його пропустили через кордон, оскільки строк дії його паспорту закінчився. Потреба у примусовому повернення не існувала, а заборона в`їзду державним органом не обґрунтована. Добровільний виїзд підтверджений проїзними документами, які були придбані до звернення до міграційної служби та довідкою про операцію в Грузії.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, дав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов та запереченнях. Звертав увагу, що позивач незаконно перебував на території України, на протязі трьох років до міграційної служби для легалізації свого статусу або про добровільне повернення до країни походження або третьої країни не звертався, фінансовий стан не підтверджував, тощо, тобто грубо порушив вимоги законодавства щодо правового статусу іноземців. Рішення про заборону в`їзду прийняте на підставі ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та є дискреційним правом міграційного органу, прийнято з врахуванням усіх обставин справи.

Суд, заслухавши вступні слова сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

За ч.1 ст. 78 КАС України не потребують доказування, визнані учасниками справи обставини, а саме: позивач мав довідку на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої був визначений до 27.07.2016р., шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 розірвано за рішенням Новомосковського міськрайонного суду м.Дніпропетровська 08.11.2016 р., з 2016 року та до першої половини грудня 2019 року проживав у м.Херсоні. Для продовженням строку перебування на території України позивач до територіальних підрозділів управління ДМС України, не звертався. Вказані обставини фактично визнані сторонами у заявах по суті справи та поясненнях сторін в судовому засіданні.

За порушення встановлених правил перебування, громадянин Грузії ОСОБА_4 , був притягнутий до адміністративної відповідальності, а саме 11 грудня 2019 року відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП (арк. справи 10-11).

Свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення гр. ОСОБА_4 визнав, штраф сплатив у добровільному порядку в повному обсязі 11 грудня 2019 року (арк. справи 12-13).

Позивачем 03.12.2019 р. придбано електронні квитки на авіаційне перевезення за напрямком 14.12.2019 р. Херсон-Київ, Київ-Тбілісі (арк. справи 14-17). В подальшому за довідкою від 13.01.2020 року, особа, дата народження якої співпадає з датою народження позивача, перебувала на лікуванні в стаціонарі, рекомендоване оперативне лікування у вигляді часткового висічення меніска колінного суглобу, артроскопія. ОСОБА_4 вартість операційного лікування складає 1500 ларі (арк. справи 18-19). Вказані обставини не свідчать про виконання позивачем вимог закону про самостійне залишення країни, оскільки такі дії позивач повинний був вчинити до 04.08.2016 р.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

У преамбулі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон України №3773) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються вказаним вище законом.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішенням № 45 від 11.12.2019 року провідним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Суворовського РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області, затвердженим Начальником Суворовського РВ у м.Херсоні УДМС України в Херсонській області Бистрієвською О.М., встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , заїхав на територію України 18.03.2013 року через КПП «Жуляни» по паспортному документу НОМЕР_1 від 22.03.2007 дійсний до 22.03.2017. Під час перебування на території України 08.06.2013 р. уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підставі шлюбу отримав посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 від 27.09.2013 орган видачі 1201, термін дії якої подовжував двічі до «11.08.2015» та до «27.07.2016». Оскільки 08.11.2016 р. на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду міста Дніпропетровськ по справі №183/4055/16 розірвав шлюб з громадянкою України, отримати нову посвідку на проживання не мав законних підстав. Дітей, які б народилися від громадянки України під час перебування у шлюбі не має. 29.11.2019 отримав в Консульстві Грузії в Одесі проїзний документ для повернення до Грузії НОМЕР_3 дійсний до 29.12.2019. Станом на 28.07.2016 року, згідно Наказу МВС України від 20.07.2015 року №884, громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перевищив дозволений строк перебування на території України, тобто після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні своєчасно не виїхав з України і перебуває в Україні з порушення вимог законодавства. Після закінчення зазначеного терміну не виїхав з України у зв`язку з відсутністю коштів для виїзду за межі України. Рідних та близьких на території України не має. Підстави для подальшої легалізації відсутні.

Вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 29 грудня 2019 року.

Суд не приймає до уваги, викладені в позовній заяві доводи про те, що позивачеві не були роз`яснені його права, в тому числі право мати адвоката та користуватися послугами перекладача, оскільки позивачем давалися пояснення російською мовою, при цьому в поясненнях позивачем власноруч зазначено, що українською мовою він володіє та послуги перекладача не потребує (арк. справи 37). Крім того, на першому екземплярі Рішення № 45 від 11.12.2019 року ОСОБА_1 зазначив, що другий екземпляр отримав 11.12.2019 року та послуг перекладача не потребує. Позивач підтвердив, що йому зрозуміло, що відносно нього прийнято рішення про примусове повернення та зобов`язався до 29.12.2019 року залишити територію Україну, ознайомлений з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.

Дослідивши надані докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, рішення в частині його повернення до країни походження або третьої країни прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на факт наявності в Україні цивільної дружини, оскільки вказане не свідчить про законність перебування його в країні, а може слугувати виключно підставою для реалізації прав мігранта, визначених положеннями Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до частини 2 Закону № 3773 рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови від 16.03.2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Частиною 1 статті 13 Закону №3773 встановлений перелік заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналізуючи вищевказані норми Закону, суд дійшов висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч.2 ст. 26 Закону № 3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону №3773, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що ст. 26 Закону №3773 не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Відтак, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст.13 Закону №3773.

Відповідачем такі підстави в рішенні № 45 від 11.12.2019 року не зазначено, доказів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ст. 13 Закону № 3773, для заборони в`їзду в Україну ОСОБА_4 суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, суд дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення в цій частині, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Заходи забезпечення позову не застосовувалися.

Згідно ст.139 КАС України судові витрати в частині судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтями 5, 19, 20, 72, 77, 78, 90, 241-246, 288 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов громадянина Республіки Грузії ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Макаров Віталій Валентинович до Управління державної міграційної служби України в Херсонській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37839478, юридична адреса: 73036, Херсонська область, м.Херсон, вул. Перекопська, 168) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №45 про примусове повернення до країни походження або третьої країни з забороною в`їзду на 3 роки громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте 11 грудня 2019 року провідним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Суворовського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області Козловим Р.С. в частині заборони в`їзду на 3 роки в Україну громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого Апеляційного адміністративного суду безпосередньо або через Херсонський міський суд Херсонської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження судового рішення продовжуються на строк дії такого карантину.

СуддяО. В. Ус