Справа № 420/3451/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3451/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ПФУ в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління ПФУ в Одеській області в частині неврахування в страховий стаж ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи з 01 травня 1993 року по 04 травня 1998 року в Київському РВК м. Донецька та не проведення перерахунку пенсії згідно заяви від 20 лютого 2020 року;

зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області здійснити з 20 лютого 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з врахуванням періоду роботи з 01 травня 1993 року по 04 травня 1998 року в Київському РВК м. Донецька та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/3451/20 о 17:44:52 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в порядку ст.263 КАС України.

13.05.2020 року за вх.№18430/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування вимог позову позивачка зазначає, що у зв`язку із встановленням їй другої групи інвалідності з 20.02.2019 року по 29.02.2020 року вона отримувала пенсію по інвалідності у розмірі мінімальної пенсійної виплати та неповного стажу 28 років 4 місяці 15 днів. Після повторного проведення медико-соціальної експертної комісії 19.02.2020 року позивачці було підтверджено другу групу інвалідності, у зв`язку із цим позивачка звернулась до Головного управління ПФУ в Одеській області із відповідною заявою. Під час цього позивачкою було встановлено, що до трудового стажу не зараховано період роботи в Київському РВК м. Донецька. Після звернення до ПФУ із відповідним листом позивачкою було дійсно підтверджено, що період роботи з 01.05.1993 року по 04.05.1998 року не враховано до трудового стажу. Позивачка не погоджується із вказаними діями та зазначає, що:

по-перше, основним документом, який містить інформацію щодо періодів роботи особи на підставі трудового договору до 2004 року, є трудова книжка, що пенсійним органом не було враховано;

по-друге, покладені в основу оскаржуваної бездіяльності щодо неврахування до стажу роботи спірного періоду доводи про відсутність у записі трудової книжки №13 дати наказу про звільнення позивачки 04.05.1998 року не можуть бути покладені у провину самої позивачки;

по-третє, у зв`язку зі складною геополітичною ситуацією в країні отримати додаткові документи на підтвердження періодів роботи у Київському РВК м. Донецька позивачка не взмозі, як і знайти двох свідків, які перебували з позивачкою на роботі та можуть підтвердити її перебування на займаній посаді.

13.05.2020 року за вх.№18430/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заявленої позиції представник вказує, що період роботи позивачки з 01.05.1993 року по 04.05.1998 року не зарахований повністю до трудового стажу, оскільки порушено порядок заповнення трудової книжки в частині визначення дати наказу про звільнення, що унеможливлює визначення трудового стажу лише на підставі записів трудової книжки. За відсутності документального підтвердження періоду роботи пенсійний орган не мав інших повноважень, окрім як не враховувати спірний період роботи, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім цього, у листі Головного управління від 05.03.2020 року позивачку поінформовано, що вона може підтвердити трудовий стаж на підставі показань не менше двох свідків.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для розгляду справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.02.2019 року було встановлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) до 01.03.2020 року (а.с.17).

На цій підставі позивачці 13.03.2019 року було призначено пенсію по інвалідності, страховий стаж (неповний), врахований для визначення пенсії, склав 28 років 4 місяці 15 днів (а.с.18).

За результатом повторного проведення медико-соціальної експертної комісії 19.02.2020 року позивачці було підтверджено другу групу інвалідності до 19.02.2022 року (а.с.19), що слугувало підставою для звернення до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із продовженням інвалідності.

Згідно протоколу перерахунку пенсії від 24.02.2020 року позивачці перерахована пенсія по інвалідності, страховий стаж (неповний), врахований для визначення пенсії, склав 28 років 4 місяці 15 днів (а.с.21-22).

20.02.2020 року позивачка звернулась до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою, у якій просила з`ясувати підстави неврахування до трудового стажу періоду роботи з 01.05.1993 року по 04.05.1998 року у Київському РВК м. Донецька (а.с.23-24).

Листом №1673-1620/К-02/8-1500/20 від 05.03.2020 року Головне управління ПФУ в Одеській області повідомило позивачку про те, що спірний період не враховано до трудового стажу, оскільки у відповідному записі трудової книжки відсутня дата наказу про звільнення позивачки з Київського РВК м. Донецька. Позивачку було проінформовано про можливість підтвердження трудового стажу на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві (а.с.25).

Не погоджуючись із діями пенсійного органу в частині неврахування спірного періоду роботи до трудового стажу, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст.31 Закону залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності.

Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Органи Пенсійного фонду та застрахована особа мають право в установленому законом порядку оскаржити рішення органів медико-соціальної експертизи.

Стаття 33 Закону визначає, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Непрацюючі особи з інвалідністю II групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону, за наявності такого страхового стажу:

у жінок - 20 років, а у чоловіків - 25 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 46 років включно;

у жінок - 21 рік, а у чоловіків - 26 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 48 років включно;

у жінок - 22 роки, а у чоловіків - 27 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 50 років включно;

у жінок - 23 роки, а у чоловіків - 28 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 53 років включно;

у жінок - 24 роки, а у чоловіків - 29 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 56 років включно;

у жінок - 25 років, а у чоловіків - 30 років, якщо їм вперше встановлено інвалідність у віці до 59 років включно.

Непрацюючі особи з інвалідністю II групи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, та особи з інвалідністю III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону, за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 28 цього Закону.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

По-перше, матеріали справи містять копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с.10-16). Згідно запису №13 04.05.1998 року позивачку звільнено з Київського РВК м Донецька за власним бажанням на підставі документу Пр33 параграф 2 (а.с.15).

Відповідач як підставу неврахування до страхового стажу спірного періоду зазначив відсутність у записі №13 дати розпорядчого документа про звільнення позивачки, що виключає можливість включення періоду до трудового (страхового) стажу.

Суд із вказаним не погоджується, адже неточності у заповненні трудової книжки (що здійснюється роботодавцем, а не працівником) не можуть бути поставлені у провину працівника та мати для нього негативні наслідки.

По-друге, ані Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ані Порядком №637 не встановлено критеріїв оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії по інвалідності. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв не на підставах, встановлених законодавством.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а зазначив, що "підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці".

Відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення протиправно не взято до уваги визначених у трудовій книжці даних щодо періоду роботи позивачки та дати її звільнення та не наведено доводів щодо неврахування таких даних, які б спростовували дійсність відомостей про дату її звільнення з Київського РВК м.Донецька.

Таким чином, в основу оскаржуваного рішення покладено доводи, які не відповідають чинному правовому регулюванню.

Суд також не оминає стороною ту обставину, що отримання документів на підтвердження окремих періодів трудового стажу не є виключним обов`язком особи, яка звертається за призначенням чи перерахунком пенсії.

Верховний Суд у Постанові від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а висловив позицію про те, що «орган, що призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви, прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Однак Пенсійний фонд не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження пільгового стажу позивача».

Матеріали справи не містять доказів того, що пенсійний орган вчиняв будь-які дії, направлені на встановлення достовірності наявної у трудовій книжці інформації.

Визначення у листі від 05.03.2020 року права позивачки на забезпечення отримання показань свідків не можуть вважатись здійсненням дій, направлених на з`ясування спірного питання, адже мова іде про тимчасово окуповані території держави, отримання документів та показань свідків в яких є очевидно ускладненим.

Таким чином, беручи до уваги те, що у судовому розгляді факт перебування позивачки у трудових відносинах у період 1993-1998 підтверджено належними та допустимими доказами, позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ПФУ в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки за результатом судового розгляду судом встановлено право позивачки на перерахунок їй пенсії по інвалідності з урахуванням спірного періоду роботи у Київському РВК м. Донецька, суд вважає, що зобов`язання відповідача здійснити з 20 лютого 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з врахуванням періоду роботи з 01 травня 1993 року по 04 травня 1998 року в Київському РВК м. Донецька та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум є належним способом захисту порушених прав.

Серед іншого, позивачка у позовній заяві просила суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, з приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно ч.1, 2 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу цитованої норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є правом, а не обов`язком суду. При цьому, наразі не має підстав вважати, що рішення відповідачем не буде виконуватись або останній ухилятиметься від його належного виконання, у зв`язку із чим, на переконання суду, встановлення судового контролю є передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи відзиву на позовну заяву щодо порушення при заповненні трудової книжки вимог Інструкції про порядок ведення трудової книжки №162 від 20.06.1974р. суд відхиляє, оскільки у відповідності до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р., стаж позивачки підтверджено трудовою книжкою та записом у ній щодо звільнення з Київського РВК м.Донецька 04.05.1998р.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідач не навів змістовних аргументів на противагу доводам позовної заяви, не довів, що його дії при відмові у перерахунку пенсії вчинені на підставах, встановлених законодавством.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не доведена правомірність своїх дій, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень не стягуються.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ПФУ в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ПФУ в Одеській області щодо незарахування у страховий стаж ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи з 01 травня 1993 року по 04 травня 1998 року в Київському РВК м. Донецька та не проведення перерахунку пенсії згідно заяви від 20 лютого 2020 року.

Зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 20 лютого 2019 року з врахуванням періоду роботи з 01 травня 1993 року по 04 травня 1998 року в Київському РВК м. Донецька та здійснити виплату нарахованої пенсії з урахуванням виплачених раніше сум пенсії.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України (з урахуванням положень п.3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України).

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян