Справа № 420/1494/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1494/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Завальнюка І.В.,

за участю секретаря Салюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною відмову відповідача в реєстрації місця проживання позивача від 12.12.2019 та зобов`язати відповідача зареєструвати його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.12.2019 він звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання. За результатами розгляду його заяви адміністратором відділу реєстрації та паспортизації управління реєстрації та паспортизації в Київському районі Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради складено протокол № П1-9556-2019 від 12.12.2019 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 197 КУпАП, а саме проживання без реєстрації місця проживання, що є порушенням ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також 12.12.2019 адміністратором винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення № П1-9556-2019 та накладено на позивача стягнення у вигляді попередження. Крім того, позивачу відмовлено в наданні адміністративної послуги, а саме в реєстрації місця проживання, у зв`язку із тим, що у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними (подані документи підтверджують право власності на садовий будинок». Позивач зазначає, що житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них. Єдиним житлом позивача, яким він володіє на праві власності, є садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових. Позивач вважає, що відмова відповідача зареєструвати місце проживання позивача за адресою, визначеному позивачем - не ґрунтувалася на вимогах закону.

Ухвалою суду від 26.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.03.2020 до суду від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що садовий будинок це будівля для літнього (сезонного) використання, яка в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків. Відтак, садовий будинок не є житловим приміщенням, призначеним для постійного користування, у зв`язку з чим, доводи позивача про право на реєстрацію місця проживання в садовому будинку є необґрунтованими. Посилаючись на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Житлового кодексу Української РСР, Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 та Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 321 вважає, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання позивача є правомірним, оскільки позивачем до заяви про реєстрацію місця проживання не було надано рішення про переведення садового будинку, що відповідає державним будівельним нормам, у жилий будинок. При цьому Департамент, здійснюючи реєстрацію місця проживання особи, не має можливості та повноважень щодо здійснення оцінки придатності житла для постійного проживання та прийняття відповідних рішень.

Ухвалою від 13.03.2020 заяву Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 16.03.2020 провадження у справі зупинено до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

17.04.2020 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

04.05.2020 до суду від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 13.05.2020 провадження по справі поновлено.

До суду з`явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених у позові підстав підтримав та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві та заперечення на відповідь на відзив.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з витягом про реєстрацію права власності від 01.11.2019 № 187241408, та земельної ділянки, кадастровий номер № :33:019:0031, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер № 29168440.

12.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Для отримання адміністративної послуги ОСОБА_1 надано до Департаменту : заяву про отримання адміністративної послуги; заяву про реєстрацію місця проживання; паспорт громадянина України; документ, що підтверджує присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; документи, що підтверджують право власності на садовий будинок та земельну ділянку.

За результатами розгляду зазначеної заяви адміністратором відділу реєстрації та паспортизації управління реєстрації та паспортизації в Київському районі Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради складено протокол № П1-9556-2019 від 12.12.2019 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 197 КУпАП, а саме проживання без реєстрації місця проживання, що є порушенням ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Також 12.12.2019 адміністратором винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення № П1-9556-2019 та накладено на позивача стягнення у вигляді попередження.

Крім того, позивачу відмовлено в наданні адміністративної послуги, а саме в реєстрації місця проживання, у зв`язку із тим, що у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними (подані документи підтверджують право власності на садовий будинок), що зумовило позивача звернутись за судовим захистом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, а позовні вимоги такими підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (далі - ЖК УРСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.

Підставою для відмови позивачу у проведенні реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем визначено те, що будинок, у якому позивач просить зареєструвати своє місце проживання, є садовим будинком і не належить до житлового фонду, а тому зазначений садовий будинок не призначений для постійного проживання, у зв`язку з чим, зареєструвати позивача за цією адресою не є можливим.

Судом встановлено, що садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм (звіт про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 23.01.2020) та згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті - складається з коридору, кухні, кімнат, санвузлів. Відтак, садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.

Водночас, відповідно до ЖК УРСР садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду.

Суд зазначає, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.

Крім цього, суд враховує, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 10 жовтня 2019 року по справі справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

В той же час, суд критично оцінює посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року по справі №440/2600/19, адміністративне провадження №К/9901/32117/19, так як остання не є релевантною відносно предмету цього спору. Так, в зазначеній справі заявнику було відмовлено в реєстрації, так як особа не подала необхідних документів або інформації, зокрема документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Підставою для негативного рішення слугувало ненадання до управління документів, які б підтверджували право власності на житло, в якому заявник мав намір зареєструватися, та, відповідно, згоду всіх співвласників такого житла, як єдиного об`єкту нерухомого майна, єдиного житлового приміщення.

Вирішуючи спір, суд враховує, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо реєстрації місця проживання за своєю правовою природою є дискреційними. Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Водночас, розглядувана відмова відповідача зареєструвати місце проживання позивача за адресою садового будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, - не ґрунтувалася на вимогах закону, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Поряд із тим, в ході судового розгляду справи з боку сторони позивача до суду так і не було надано квитанції про сплату адміністративного збору, що в свою чергу, є обов`язковим для надання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207.

Відсутність квитанції про сплату адміністративного збору виключає можливість зобов`язання судом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надати відповідну адміністративну послугу, у зв`язку із чим позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи предмет спору та обставини цієї справи, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.12.2019 із доданими документами та прийняти рішення (надати адміністративну послугу) з урахуванням висновків суду, викладених вище.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д; ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 від 12.12.2019 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 12.12.2019 за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти рішення по даній заяві з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.05.2020.

Суддя І.В. Завальнюк