Справа № 826/16524/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Київ № 826/16524/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом Фірми « Т.М.М. » - товариства з обмеженою відповідальністю

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві

про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів,

встановив:

З позовом до Окружного адміністративного суду м.Києва звернулась Фірма «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю (надалі також - позивач) до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві (надалі також - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів. А саме:

визнати протиправною та скасувати постанову Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві про відкриття виконавчого провадження №56147697 від 10.04.2018;

стягнути з Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві на користь Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю грошові кошти в розмірі 44622,61грн. на відшкодування шкоди, заподіяною протиправною постановою.

В судовому засіданні, представник підтримав заявлені вимоги викладені в позовній заяві та просив суд задовольнити позов.

Відповідачем на адресу суду подано пояснення, в яких зазначив, що позивач добровільно виконав оскаржувану постанову та сплати виконавчий збір 10.04.2018.

Досліджуючи матеріали справи, суд встанови та зазнає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції перебувало виконавче провадження №44998362 за наказом Господарського суду м.Києва №910/9116/2013 від 18.02.2014 щодо примусового стягнення заборгованості в сумі 1869051,36грн. з Фірми «Т.М.М.»-ТОВ, відкрите на підставі постанови від 09.10.2014.

10.08.2015 в зв`язку з фактичним виконання судового в рамках виконавчого провадження №44998362, виконавчою службою винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

10.04.2018 відповідачем відкрито виконавче провадження №56147697 про стягнення виконавчого збору в сумі 44622,61грн. з Фірми «Т.М.М» - ТОВ на підставі постанови Святощинського РВ ДВС м.Києв ГТУ у м.Києві від 23.10.2014 №44998362.

Позивачем зазначено, що на виконання зазначеної постанови від 10.04.2018, останнім, сплачено суму виконавчого збору в розмірі 44622,62грн. згідно платіжного доручення №0322 01) від 10.04.2018.

Постановою відповідача від 11.04.2018 ВП №56147697 закінчено виконавче провадження в зв`язку з повним фактичним виконанням.

Позивач вважає, що винесення постанови від 10.04.2018 про відкриття виконавчого провадження є протиправним, оскільки станом на 11.04.2018, дата сплати виконавчого збору в розмірі 44622,62грн, ним не отримано постанови від 10.04.2018. В зв`язку з чим звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (набрав чинності 05.10.2016) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як убачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2015 у виконавчому провадженні №4998362, відповідна постанова прийнята у зв`язку фактичним виконанням повним виконанням боржником рішення суду.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Постанова про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Державним виконавцем, 10.04.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору з порушенням строку винесення такої постанови, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 10.08.2015, а постанова про стягнення виконавчого збору лише 10.04.2018. Тобто, з порушенням строку визначеного ст. 40 Закону № 1404-VІІІ.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, суд приходить до висновку, про відсутність підстав у відповідача для винесення оскаржуваної постанови.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 44622,61грн на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною постановою, суд зазначає наступне.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий у відношенні будь-якої особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку суб`єкта владних повноважень.

При цьому, під порушенням прав і свобод фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин слід розуміти негативні наслідки, що були спричинені рішенням, діями чи бездіяльністю органів влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Судом встановлено, що позивач сплатив на рахунок відповідача кошти у сумі 44622,61 грн. згідно платіжного доручення від 10.04.2018 року №3222 (№01).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з відповідною заявою про повернення помилково сплачених коштів,

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав, свобод або інтересів з боку відповідача, а тому позовні вимоги у цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо строків звернення до суду, то суд вважає, що позивачем дотримано десятиденного строку, встановленого статтею 287 КАС України, позаяк представник позивача стверджував про не отримання оскаржуваної постанови від 10.04.2018, водночас позов подано до суду 09.10.2018, однак під час судового розгляду справи не встановлено вручення оскаржуваної постанови позивачеві, тому строк звернення до суду не порушено.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваної постанови та з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов Фірми «Т.М. М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві про відкриття виконавчого провадження №56147697 від 10.04.2018.

В іншій частині відмовити.

Стягнути на користь Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м.Київ, вул.Провіантська, 3, ) судовий збір у сумі 1762,00грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві (03148, м.Київ, вул.Гната Юри, 9, ).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій