Справа № 1.380.2019.003403
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.003403
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

за участю:

представника позивача - Дашинич О.Ю.

представника відповідача - Роман Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції України (м. Львів) про визнання протиправною і скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови від 29.09.2017 ВП № 50996057 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 999214, 87 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.09.2017 відповідачем прийнято спірну постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 999214 , 87 грн та відкрито виконавче провадження з примусового виконання відповідної постанови. Спірна постанова прийнята на підставі положень статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, позивач стверджує, що відповідачем не враховано положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому провадженні № 50996057 не відбулося примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а виконавчий лист повернуто за заявою стягувача. З огляду на те, що примусове стягнення заборгованості не відбулося у відповідача не було жодних підстав для прийняття спірної постанови, оскільки у подальшому примусове стягнення заборгованості призведе до стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору. Окрім того, позивач звертає увагу, що боржниками у виконавчому провадженні є три особи, втім виконавчий збір стягується з позивача. Також позивачу є незрозумілою сума виконавчого збору, яка повинна бути у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, що у даному випадку становить 508426, 47 грн, а не 999214,87 грн та розділена пропорційно щодо кожного з боржників виконавчого провадження. З огляду на викладені обставини, просить суд позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що 05.05.2016 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50996057 з примусового виконання виконавчого листа Пустомитівського районного суду Львівської області № 2-1360/2011 від 04.10.2012. 29.09.2017 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу та прийнято спірну постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 999214, грн на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». За виділеною в окреме виконавче провадження постановою про стягнення виконавчого збору відкрито виконавче провадження АСВП № 54813937. Стверджує, що відповідачем правомірно винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору відповідно до вимог Закону № 1404 від 02.06.2016. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, вказаних у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді від 09.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомлення сторін.

Того ж дня ухвалою Львівського окружного адміністративного суду повернуто заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову без розгляду.

22.07.2019 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

23.07.2019 ухвалою судді заяву представника позивача від 19.07.2019 про повернення судового збору у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови, - повернуто позивачу.

Того ж дня ухвалою Львівського окружного адміністративного суду клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі - задоволено, зупинено провадження у справі № 1.380.2019.003403 до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі № 2540/3203/18.

15.04.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду поновлено провадження у даній справі.

07.05.2020 у судовому засіданні суд протокольною ухвало провів заміну неналежного відповідача - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на належного відповідача - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції України (м. Львів) відповідно до вимог статті 52 КАС України.

12.05.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

25.05.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду заяву представника позивача від 21.05.2020 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції України (м. Львів) про визнання протиправною і скасування постанови задоволено, зменшено судовий збір до сплаченого вже позивачем при поданні позову у розмірі 768, 40 гривень.

28.05.2020 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Суд встановив, що 04.10.2012 Пустомитівський районний суд Львівської області видав виконавчий лист № 2-1360/2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП факторинг Україна" 378937,18 швейцарських франків, з яких 339815,92 швейцарських франків - заборгованість за кредитним договором, 39121,26 швейцарських франків - заборгованість по сплаті відсотків за користування коштами згідно кредитного договору та судові витрати в розмірі 257,07 швейцарських франків сплаченого державного мита та 30,00 грн сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Зазначений виконавчий лист, стягувачем - ТОВ "ОТП факторинг Україна" пред`явлено до примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

05.05.2016 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. відкрито виконавче провадження № 50996057 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1360/2011 від 04.10.2012, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області.

29.09.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у зв`язку з надходженням заяви представника стягувача про повернення виконавчого листа № 2-1360/2011 від 04.10.2012, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області.

Того ж дня старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 999214, 87 грн.

Як слідує із змісту вищезазначеної постанови, виконавчий збір не стягнуто, виконавче провадження № 50996057 закінчено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим прийнято відповідну постанову на підставі ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

02.10.2020 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № ВП 50996057 від 29.09.2017, виданої Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Позивач вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню, тому звернувся до суду з цим позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

02.06.2016 Верховною радою України прийнято Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

05.10.2016 Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII набрав чинності та підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з статтею 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 11) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини п`ятої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами 2 та 3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Крім того, пунктом 1 частини п`ятої вказаної статті передбачає, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Аналіз наведеного свідчить про те, що виконавчий збір стягується при відкритті виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Аналіз наведених норм дає підстави суду вважати, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Відтак, за своїм змістом виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Вирішуючи спір суд враховує, що 11.03.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила рішення у справі № 2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), предметом спору у якій було скасування постанови про стягнення виконавчого збору з боржника.

Підставою для передачі Верховним Судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду було різне застосування та тлумачення судами касаційної інстанції частини 2 статті 27 та частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII.

За результатами розгляду відповідної справи Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як слідує із копії постанови про стягнення виконавчого збору від 29.09.2017 ВП № 50996057, старшим державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2-1360/2011 від 04.10.2012, виданим Пустомитівським районним судом Львівської області.

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.09.2017 прийнята на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у зв`язку з надходженням заяви представника стягувача про повернення виконавчого листа № 2-1360/2011 від 04.10.2012, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області.

Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, оскільки останнім не проводилися дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2-1360/2011 від 04.10.2012, виданим Пустомитівським районним судом Львівської області, а також старший державний виконавець не стягував у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що у старшого державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже така не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

З огляду на викладене, з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, суд погоджується із доводами позивача, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом.

Суд зазначає, що решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій та рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 271, 287, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції України (м. Львів) про визнання протиправною і скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 29.09.2017 ВП № 50996057 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 999214, 87 грн.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління юстиції України (м. Львів) (79000, м. Львів, пл. Шашкевича, 1, ) за рахунок його бюджетних асигнувань 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. Відповідно до п.3 розділу УІ «Прикінцеві положення» КАС України строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину.

Суддя Кухар Н.А.