Справа № 620/3348/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3348/19 Суддя першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік в кількості 14 днів у зв`язку із звільненням з військової служби у запас, 23 квітня 2019 року;

- зобов`язати Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік в кількості 14 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків, 23 квітня 2019 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено у повному обсязі. Крім того суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалив судове рішення, яким:

- визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, в зв`язку із звільненням звільнення з військової служби у запас 01 серпня 2019 року;

- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління ДПСУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас 01 серпня 2019 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що додаткова відпустка учаснику бойових дій є пільгою, гарантованою державою, не належить до щорічних і додаткових відпусток, на які поширюються норми щодо виплати грошової компенсації. Також відповідач зазначає, що на період дії особливого періоду надання додаткових відпусток учасникам бойових дій припинено, у зв`язку з чим нарахування та виплата компенсації за вказану додаткову відпустку не проводиться.

Крім того відповідач просив звернути увагу на те, що ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) з 19 квітня 2019 року. Натомість з 01 серпня 2019 року позивач був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 (105 прикордонний загін). У зв`язку з цим скаржник вважає, що адміністративний позов був заявлений до неналежного відповідача. Додатково скаржник повідомив, що питання про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік було предметом позову у справі № 620/3347/19.

Відзив на апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) від ОСОБА_1 не надходив.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року скасувати та відмовити у задоволенні адміністративного позову, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 з 15 березня 2018 року проходив військову службу в Донецько-Луганському регіональному управлінні Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) на посаді старшого техніка відділення криптографічного захисту інформації. Наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) позивач був виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення у зв`язку із зарахуванням у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби.

Наказом від 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення 105 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 05 липня 2018 року позивач є учасником бойових дій.

Під час звільнення з Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік не виплачувалася.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Суд першої інстанції встановив, що справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 є типовою справою та під час її розгляду і вирішення врахував позицію Верхового Суду у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , що заявлені до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ), оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18 висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений пп.пп. 17-18 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Право на додаткову відпустку окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності гарантоване ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Зазначена норма права передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з ч. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас ч.ч. 17-19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачають, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням зі служби просив відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку виникло і не було реалізоване в особливий період.

Згідно з відзивом на адміністративний позов та апеляційною скаргою підставою для відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації став висновок про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється, у зв`язку з чим компенсація за таку відпустку також не виплачується.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 відповідає ознакам типової справи, що зазначені в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Під час вирішення зазначеної зразкової справи Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Також Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Разом з тим колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) про те, що адміністративний позов був заявлений до неналежного відповідача.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) та у НОМЕР_2 прикордонному загоні Північного регіонального управління Державної прикордонної служби.

Наказом від 01 липня 2019 року № 319-ОС позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту саме із 105 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби, а наказом від 01 серпня 2019 року № 380-ОС виключений зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення.

Положеннями абз. 3 ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується у рік звільнення.

Згідно з п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У свою чергу п. 223 вказаного Положення передбачає, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем проходження військової служби.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що компенсація за всі невикористані дні відпустки, зокрема і додаткової, виплачується у разі звільнення з військової служби. Нарахування і виплата такої компенсації здійснюється за останнім місцем служби незалежно від місця її проходження на час набуття права на відпустку.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби саме з НОМЕР_2 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, то і виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», повинен був здійснити саме НОМЕР_2 прикордонний загін, не зважаючи на те, що право на частину відпустки позивач набув у період проходження військової служби у Донецько-Луганському регіональному управлінні Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік були заявлені до неналежного відповідача.

У відповідності до ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Зазначена норма права вказує на те, що питання про залучити особи до участі у справі в якості співвідповідача може бути вирішене судом першої інстанції до ухвалення рішення у справі.

Залучення до участі у справі співвідповідача на стадії апеляційного провадження Кодексом адміністративного судочинства України не передбачене.

Враховуючи, що адміністративний позов ОСОБА_1 був заявлений до неналежного відповідача, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на здійснення заміни відповідача у справі, колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує також позицію Верховного Суду, що викладена у постанові 30 вересня 2019 року у справі № 819/940/18 та звертає увагу позивача на те, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє його права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 13 січня 2020 року, та є підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надав неналежну оцінку дослідженим доказам та прийняв рішення без дотримання норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військової частини НОМЕР_1 ) задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року скасувати та відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 242, 290, 291, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку