Справа № 750/4287/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2020 року

Київ

справа №750/4287/17

адміністративне провадження №К/9901/23511/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Смоковича М.І.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України

на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2017 року (головуючий суддя - Карапута Л.В.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року (головуючий суддя - Чаку Є.В., судді - Файдюк В.В., Літвіна Н.М.)

у справі № 750/4287/17

за позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України

до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області

про визнання дій протиправними та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2017 року Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України (далі - позивач, скаржник, Чернігівське ОУПФУ) звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (далі - відповідач, УДВС ГТУЮ в Чернігівській області), в якому просило:

визнати протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області щодо стягнення (списання) з позивача витрат у сумі 7170,35 грн.;

стягнути з відповідача незаконно списані кошти в сумі 7170,35 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, в задоволенні позову - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішення про стягнення виконавчого збору виконується в межах виконавчого провадження, при цьому Закон не містить норм, які передбачають необхідність відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору в межах основного виконавчого провадження, а тому відповідачем не порушено процедуру стягнення виконавчого збору, встановлену Законом. Що стосується доводів позивача про те, що відповідач не мав права стягувати виконавчий збір з рахунку № НОМЕР_1 , оскільки на нього поширюються вимоги ч. 2 ст. 73 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме, заборонено нецільове використання коштів, то суди вважали їх необґрунтованими, оскільки дана заборона стосується пенсійних органів, а не як в даному випадку органів виконавчої служби.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

02 жовтня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, в якій скаржник просить скасувати зазначені рішення судів та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування поданої касаційної скарги Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України вказує на те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги приписи Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Позивач також зауважує, що постанова про стягнення виконавчого збору повинна бути викладена окремим документом. Крім того, скаржник зазначає, що обов`язок виконання рішення суду, за яким боржником є державний орган не залежить від наявності в органах Казначейства відкритих рахунків. Також скаржником зауважується про порушення відповідачем норм статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині цільового призначення коштів Пенсійного фонду.

Відповідачем відзиву чи заперечення на вказану касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На виконанні у відповідача знаходиться виконавчий лист Деснянського районного суду міста Чернігова № 750/10140/16-а про зобов`язання позивача здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу» в редакції, яка діяла на дату призначення пенсії, в розмірі 80 % місячного заробітку державного службовця, починаючи з 01.09.2016, у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 292 від 06.04.2016 та на підставі довідки № 01-08/147 від 08.09.2016, виданої Головним управлінням статистки у Чернігівській області.

14.02.2017 заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа та запропоновано позивачеві, як боржнику у виконавчому провадженні, виконати судове рішення протягом 10 робочих днів. Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 400 грн. (а. с. 7).

12.04.2017 начальником відділу було винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, а саме у постанові про відкриття виконавчого провадження від 12.02.2017 виправлено суму виконавчого збору з 6 400 грн. на 12 800 грн., яку необхідно було стягнути з позивача.

18.04.2017 відповідачем, на підставі платіжного доручення за № 113514455, списано з рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України», суму коштів в розмірі 7 170, 35 грн. по примусовому виконанні виконавчого листа № 750/10140/16-а від 03.02.2017.

17.11.2016 року відповідач письмово звертався до позивача з вимогою надати інформацію про те, з якого саме рахунку можливо списання коштів виконавчого збору. Втім, позивач відмовився надавати вказану інформацію, посилаючись на те, що стягнення цих коштів не належить до компетенції відповідача.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Суд, аналізуючи положення статті 26 Закону №1404-VIII зауважує, що зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору та визначення його (виконавчого збору) розміру є обов`язком державного виконавця.

Відтак, вказана норма Закону про можливість зазначення припису щодо стягнення виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження спростовує доводи скаржника по необхідність викладення постанови про стягнення виконавчого збору окремим документом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, виконавчий збір на суму 7170,35 грн. були стягнуті на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№53409114, яка у добровільному порядку, зокрема в частині стягнення з Чернігівського ОУПФУ виконавчого збору, не виконані, а також на підставі постанови про виправлення помилки у процесуальному документі від 12.04.2017.

Сторонами не оспорюється, що вказані постанови є чинними, не оскаржувалися, а, відтак є обов`язковими до виконання.

Відтак, вказане спростовує доводи позивача щодо неправомірності та безпідставності списання з його рахунку вказаної суми коштів, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, зокрема Закону № 1404-VIII.

Щодо доводів скаржника про необхідність стягнення виконавчого збору виключно органами державного казначейства, то Суд вважає такими, що заслуговують на увагу висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності даних доводів, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 2статті 6 Закону №1404-VIIІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відтак, примусове виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами казначейства, можливо лише за умови, що вказані органи здійснюють казначейське обслуговування коштів боржника, при цьому кошти, на які звертається стягнення, є бюджетними.

Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, рахунок Чернігівського ОУПФУ № НОМЕР_1 , з якого відповідачем списано кошти, знаходиться на обслуговуванні в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України». На вказаному рахунку зберігаються кошти, які не включаються до складу Державного бюджету України, а тому органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з цих рахунків, у зв`язку з чим на спірні відносини не поширюється дія статті 6 Закону №1404-VIIІ.

Тому, Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог і у частині визнання протиправними дій Управління ДВС щодо стягнення (списання) коштів із рахунку № НОМЕР_1 позивача в ПАТ «Ощадбанк».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 750/9139/17.

Посилання скаржника на статтю 73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у відповідній редакції), якими заборонено використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, відхиляються колегією суддів Верховного Суду, оскільки вказані норми спірних правовідносин не регулюють.

Вказане також знаходить своє відображення і в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №750/6793/17.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України безпідставними та правомірно спростованими судами першої та апеляційної інстанцій, а висновки судів - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, п.1 ч.1.ст.349, ст.350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді М. І. Смокович

Н. В. Шевцова