Справа № 500/63/20
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/63/20

19 травня 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що проїзд до приміщення ОСОБА_1 та орендованої земельної ділянки здійснювався через землі загального користування Верховинської селищної ради. Через невизначеність та відсутність чітких меж проїзду при використані вказаного власниками суміжних земельних ділянок виникають взаємні перешкоди у доступах до власних об`єктів нерухомості. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням включити в генеральний план смт. Верховина дорогу до орендованої земельної ділянки, площею 0,0162 га по АДРЕСА_1 , по наявному під`їзному шляху, згідно з викопіюванням з генерального плану населеного пункту смт. Верховина. Однак, відповідачем дане питання не вирішено. Позивач вважає таку бездіяльність неправомірною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також, ОСОБА_1 просив стягнути з Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень).

Ухвалою суду від 20.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 27 лютого 2020 року о 11:30 год.

На виконання вимог вказаної ухвали, Верховинською селищною радою 10.02.2020 року подано до суду відзив на позов. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що проїзд, який ОСОБА_1 вказує, як бажаний, не існує. Земельною ділянкою, яку позивач вважає дорогою, на праві оренди користується інша особа ОСОБА_2 . Разом з цим, спеціалістами селищної ради спільно з депутатською комісією рекомендовано, щоб заїзд до позивача здійснювався з АДРЕСА_2 , як і зазначено в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 , через дерев`яний місток, а в разі не згоди звернутись з заявою до виконкому селищної ради щодо надання дозволу на облаштування заїзду. Відтак, на думку відповідача, твердження про допущення бездіяльності є безпідставним. Що стосується моральної шкоди, слід зазначити наступне. Позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.02.2020 відкладено розгляд справи на 11.03.2020 о 10:00 год., у зв`язку із неявкою представника відповідача.

10.03.2020 через канцелярію Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 11.03.2020, постановленою в судовому засіданні в режимі відеоконференції, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 23.03.2020 о 09:45 год. для підготовки до надання нових пояснень по справі.

23.03.2020 р. від представника відповідача Верховинської селищної ради електронною поштою надійшло клопотання в якому відповідач просить судове засідання призначене судом в режимі відеоконференції на 23.03.2020 р. відкласти до закінчення карантину.

23 березня 2020 року секретарем судового засідання Павловським Ю.Б. складено довідку про те, що судове засідання по адміністративній справі № 500/63/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 23 березня 2020 року не проводилося, у зв`язку із оголошенням карантину та тимчасовим, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупиненням розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу .

30 березня 2020 року ухвалою суду призначено розгляд справи в режимі відеокоференції на 08.04.2020 о 10:00 год.

Представником відповідача 08.04.20 р. повторно надіслано на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із посиленням заходів карантину та припинення транспортнорго зв`язку.

15 квітня 2020 року суд виніс ухвалу про призначення судового засідання в режимі відеоконференції на 28.04.2020 о 10:00 год..

28.04.2020 р. представником відповідача Верховинської селищної ради направлено електронною поштою третє клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із посиленням заходів карантину, припинення транспортнорго зв`язку та високим рівнем захворюваності.

Ухвалою суду 28.04.2020 р. відкладено розгляд справи на 19.05.2020 о 11:00 год. та призначено судове засідання в режимі відеоконференції.

19.05.2020 р. представники відповідача Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області повторно вчетверте подали клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на посилення заходів карантину та припинення транспортного звязку.

В судовому засіданні 11 березня 2020 р. позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях по справі. Також, позивачем подано клопотання про не визнання поважними причин неявки представника відповідача в судові засідання. Просив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Представники відповідача повторно чотири рази (23.03.20 р., 08.04.20 р., 28.04.20 р., 19.05.20 р.) не з`явилися в судове засідання призначене судом за їх клопотанням в режимі відеоконференції та надіслали клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про зловживання ними процесуальними правами з метою затягування розгляду справи по суті.

При цьому суд чотири рази задовольняв клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, а усі судові засідання призначались до проведення в режимі відеоконференції в приміщенні Верховинського районного суду Івано - Франківської області, який знаходиться в одному селищі Верховина, де і знаходиться відповідач Верховинська селищна рада Верховинського району Івано-Франківської, а тому посилання відповідача на відсутність транспортного зв`язку є безпідставним, як і їх посилання на посилення карантину, оскільки постановами Кабінету Міністрів України такі заходи не посилюються, а послаблюються.

Крім того, відповідач Верховинська селищна рада Верховинського району Івано-Франківської є суб`єктом владних повноважень, а відтак у разі неприбуття відповідача - суб`єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Оскільки ст. 205 КАС України визначено "не відкладення розгляду справи", то зазначена норма є імперативною, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний добросовісно користуватись наданими йому КАС України процесуальними правами та не зловживати ними.

Відповідач чотири рази звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, покликаючись на обставини, що їм перешкоджають взяти участь в засіданні, а саме карантин. Ці причини, визнавались судом поважними та були підтверджені відповідними доказами.

Усі судові засідання були призначені судом в режимі відеоконференції за місцем знаходження відповідача у смт. Верховина, що давало право відповідачу прийняти в них участь, однак відповідач з надуманих підстав до суду не з`явився чотири рази, а відтак суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з мотивів недоведеності поважності причин повторного неприбуття.

В судовому засіданні 11 березня 2020 р. представники відповідача позов не визнали з мотивів, викладених у відзиві та звернули увагу, що в генеральному плані смт.Верховина проїзд до земельної ділянки позивача вказаний саме там, де зазначений і в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 впритул до наданої йому в оренду земельної ділянки. Водночас, під`їзна дорога з АДРЕСА_3 .Витвицького до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища. Також згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням сесії Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_2 , що виключає можливість задоволення питання на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

П. 2, ч.3. цієї статті визначено що, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

- повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки;

Нормами цієї статті також передбачено, що у разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, а сторони по справі дали свої пояснення в судовому засіданні 20 березня 2020 року, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження та відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Таким чином, з огляду на вжиття судом всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення належним чином сторін про наявність судової справи за їх участю та можливість реалізації ними права захисту у судовому порядку їх прав та інтересів, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також враховуючи неявку в судове засідання представників відповідача, та відповідну заяву позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження, - суд, у відповідності до положень частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, визнав за доцільне проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийнятті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником павільйону хімчистки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 88,3 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2008 року, укладеного з Управлінням майном спільної власності територіальних громад Верховинського району Івано-Франківської області (а.с.32), що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав обласного комунального підприємства "Коломийське міськрайонне бюро технічної інвентаризації" №29605325 від 08.04.2011 року.

Рішенням Верховинської селищної ради від 02.09.2008 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту відводу на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 для обслуговування хімчистки з метою передачі земельної ділянки в оренду.

На замовлення позивача виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування приміщення хімчистки на території в АДРЕСА_4 . Верховина вул. Витвицького, погоджений висновком комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Верховинському районі від 22.06.2011 року №07-05-18/45.

На підставі рішення Верховинської селищної ради від 02.08.2011 року, між Верховинською селищною радою та ОСОБА_1 23.06.2014 року укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0162 га, для обслуговування приміщення хімчистки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років.

Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 23.06.2014 року Верховинська селищна рада передала, а ОСОБА_1 прийняв земельну ділянку, площею 0,0162 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для обслуговування приміщення хімчистки за вищевказаною адресою.

Також, ОСОБА_1 є власником однієї другої частки житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 668,2 кв.м., на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 11.10.2018 року, укладеного з ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141119641 від 11.10.2018 року.

ОСОБА_1 неодноразово звертався з проханням відобразити в генеральному плані смт.Верховина, який розроблявся, заїзд до орендованої земельної ділянки по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_3 .Витвицького смт.Верховина, за результатами розгляду яких Верховинська селищна рада інформувала, що місцеві проїзди та під`їзди до житлових будинків не враховуються на стадії генерального плану населеного пункту та необхідність розробити детальний план території в масштабі 1:500 у якому буде враховано існуючу ситуацію і розроблено під`їзди до будівель.

На підставі рішення Верховинської селищної ради від 22.03.2018 року, 04.05.2018 року між Верховинською селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0794 га, для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня), яка знаходиться в АДРЕСА_1 , строком на 5 років. Відповідно до акту передачі земельної ділянки від 04.05.2018 року Верховинська селищна рада передала земельну ділянку, площею 0,0794 га, в строкове платне володіння і користування на 5 років для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування (для викупленої будівлі (лазня) за вищевказаною адресою.

При цьому, 18.09.2018 року ОСОБА_1 знову ж таки звернувся з заявою про вказання дороги до власної земельної ділянки в АДРЕСА_1 б по наявному під`їзному шляху у зв`язку з розробкою генерального плану, за результатами розгляду якої Верховинською селищною радою рішенням від 21.09.2018 року №174-23/2018 доручено спеціалістами селищної ради спільно із депутатською комісією з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин, екології та раціонального природокористування до вивчити дане питання та подати пропозиції на розгляд чергової сесії селищної ради.

Листом від 18.09.2018 року №Ш-47 за результатами розгляду звернення від 07.09.2018 року Верховинська селищна рада повідомила, що під`їзна дорога в вул.Витвицького до орендованої земельної ділянки не вказана в генеральному плані забудови селища, також згідно норм ДБН 360-92 відстань проїзду від стін житлових чи громадських будинків має бути не менше 5 метрів і тому рішенням сесії Верховинської селищної ради земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_2 для обслуговування лазні. Комісія з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології та раціонального природокористування пропонувала ОСОБА_1 проїзд через дерев`яний місток, а в разі не згоди звернутись з заявою до виконкому селищної ради щодо надання дозволу облаштування заїзду до орендованої земельної ділянки. Аналогічного змісту інформація викладена і у листі від 06.11.2018 року №ш-56.

Розробнику генерального плану Верховинською селищною радою листом від 05.10.2018 року №239/02-15/06 надано протокол засідання комісії, яка відбулася 18.09.2018 року, щодо обговорення генерального плану смт.Верховина та с.Віпче з переліком питань які необхідно внести в даний розроблений проект та листом від 22.12.2018 року №310/02-15/06 надіслано проект генерального плану смт.Верховина та с.Віпче із поправками, розглянутий депутатською комісією, де було виявлено невідповідності, які просили внести та поправити згідно поданих картографічних матеріалів.

Рішенням Верховинської селищної ради від 12.02.2019 року №202-25/2019 затверджено генеральний план смт.Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, згідно якого дороги (проїзду) до орендованої земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 по наявному під`їзному шляху з вул. Витвицького смт. Верховина так і не відображено.

Не погодившись із такою бездіяльністю органу місцевого самоврядування, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінюючи правомірність рішення, дій чи бездіяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 КАС України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, якої повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владні суб`єкти.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні справи та прийнятті рішення суд враховує наступні обставини та застосовує такі положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у редакції чинній на момент виникнення таких.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI; у редакції, чинній на момент затвердження генплану) планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст.2 Закону № 3038-VI планування і забудова територій є діяльністю державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб.

Статтею 16 Закону № 3038-VI визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Рішення про розроблення Генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання (ст. 17 Закону № 3038-VI).

Приписами 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон № 280/97-ВР, у редакції, чинній на момент Генплану населеного пункту) визначена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад, відповідно до п. 42 ч. 1 якої затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Положеннями ст. 59 Закону № 280/97-ВР установлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Із наведених норм можна зробити висновок, що діяльність органу місцевого самоврядування із планування території відповідного населеного пункту та затвердження генерального плану забудови є виконанням прямо встановлених законом владних управлінських функцій, спрямована на забезпечення інтересів громади, у зв`язку з чим у даному випадку орган місцевого самоврядування (Верховинська селищна рада) є суб`єктом владних повноважень.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року № 3038-V1 (далі - Закон України № 3038-VI), встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 та частини 1 статті 17 Закону України № 3038-VI, генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (ч. 2 ст. 17 Закону України № 3038-VI).

Частиною 10 статті 17 Закону України № 3038-VI, передбачено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Варто зазначити, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження як підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації (пп. 6 п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За змістом пункту 42 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Відповідно до статей 28,31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність.

Статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що до компетенції сільських, селищних, і міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: затвердження детальних планів територій за наявності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території: визначення територій для містобудівних потреб.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 7 цього Закону визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом:

1) планування територій на державному, регіональному та місцевому рівнях;

2) моніторингу стану розроблення та реалізації містобудівної документації на всіх рівнях;

3) визначення державних інтересів для їх врахування під час розроблення містобудівної документації;

4) проведення ліцензування і професійної атестації;

5) розроблення і затвердження будівельних норм, державних стандартів і правил, запровадження одночасної дії міжнародних кодів та стандартів;

6) контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.

Планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації (стаття 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту с основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Отже, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що планування території на місцевому рівні, у тому числі шляхом затвердження Генерального плану населеного пункту, повинно здійснюватись з урахування інтересів усіх суб`єктів, як це держава, громада відповідного населеного пункту так і окремих його жителів, які мають свій приватний інтерес. Порушення приватного інтересу конкретного громадянина шляхом відсутності планування того чи іншого об`єкту містобудування, як то проходження дороги, вулиці чи їх розширення, визначення проходження дороги чи вулиці в певному напрямку, що в майбутньому спричинить чи може спричинити виникнення для громадянина будь-яких несприятливих наслідків, що порушить його приватний інтерес може вважатися недотриманням положень цього Закону при затвердженні Генерального плану населеного пункту, адже свідчить проте, що таке планування території здійснено без урахування приватного інтересу певної особи.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Разом з тим, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затверджувати в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. І Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Як зазначалось вище, приписи ч. 1 ст. 16 вказаного Закону визначають, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради (ч. 5 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років.

Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачена можливість Відповідача здійснювати як затвердження Генерального плану населеного пункту, так і внесення змін до нього.

За змістом статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Частиною ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до норм ДБН 360-02 «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень» мінімальна ширина проїзду має становити 3,5 м.

Наявність проїзду (наявного шляху) встановлено рішенням Апеляційного суду Івано- Франківської області від 30.11.2015 року у справі №340/805/14-ц та рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №500/370/19. Крім того, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №500/370/19 встановлено факт протиправної бездіяльності Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області щодо невключення в генеральний план смт. Верховина дороги (проїзду) до земельної ділянки Позивача, площею 0,0162 га, по наявному під`їзному шляху з вул. Витвицького смт. Верховина.

За змістом частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, бездіяльність Відповідача у визначенні в Генеральному плані населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області існуючого шляху (проїзду) до земельної ділянки, яка перебуває у власності Позивача порушує його інтереси, порушує законні сподівання (правомірні очікування Позивача) на належне планування території шляхом внесення до Генерального плану населеного пункту існуючого шляху, не відповідає інтересам територіальної громади, спричиняє не відповідність Генерального плану населеного пункту фактичному стану місцевої містобудівної інфраструктури, свідчить про неналежний рівень діяльності (наявність бездіяльності) суб`єкта владних повноважень з планування території населеного пункту.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Зважаючи на те, що Відповідачем до сих пір не усунуто бездіяльність встановлену постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №500/370/19, то ним заявляється позовна вимога про зобов`язання вчинити дії, що не є втручання в дискреційні повноваження Відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Як наслідок, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Водночас, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Позивач звертає увагу, що повноваження Відповідача Верховинської селищної ради, як суб`єкта владних повноважень, встановлені на підставі законів України «Про місцеве самоврядування в України», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже повноваження з планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, які є обмеженими вимогами цих Законів.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

ЄСПЛ зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02) Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Зважаючи на відсутній дій з боку Відповідача стосовно усунення в розумні строки, встановленої судовим рішенням, яке набрало законної сили, бездіяльності щодо не включення до Генерального плану населеного пункту наявного шляху (проїзду), моральна шкода Позивача презумується. Розмір стягуваної моральної шкоди визначено з врахуванням того внаслідок чого її завдано, суб`єкта який її завдав-орган місцевого самоврядування, факту не виконання судового рішення, яке набрало законної сили тривалий час, подальшої бездіяльності Відповідача.

При цьому, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічних напружень та тривалих переживань у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає достатньою сатисфакцією є стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди, повністю задовольнивши заявлені ним позовні вимоги у цій частині.

При цьому судом враховано значну тривалість страждань позивача спричинену відповідачем, ігнорування Верховинською селищною радою вимог позивача на протязі

тривалого часу, не виконання ним рішень судів та усних і письмових заяв позивача, що спричинило йому сильні душевні страждання, відсутність спокійного сну, нервові напруження та привело до розладів його здоров`я з вини відповідача.

Позивач надав суду переконливі докази на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, доказом спричинення йому моральної шкоди є не лише факт порушення прав позивача з вини відповідача, а і тривалі моральні страждання, позбавлення його законних сподівань у зв`язку із відмовою відповідача задовольняти його заяви та виконувати рішення судів та надання відповідачем переваг іншим громадянам у аналогічних обставинах по відношенню до позивача.

Нормами адміністративного судочинства обов`язок доводити правомірність своїх дій покладний на суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 77 КАС України), що в свою чергу є однією із гарантій убереження громадянина, чиї права було порушені державою від її неправомірних дій.

Відшкодування моральної шкоди, завданої в даному випадку відповідачем, як органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, встановив, що дії (рішення, бездіяльність) відповідача мали тривалий і негативний вплив на позивача. Внаслідок цих дій негативні емоції позивача досягли рівня страждання та приниження.

Судом встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та тривалими значними моральними стражданнями позивача та визначено співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

В даному випадку відповідач не довів правомірності своїх дій та фактично погодився з тим, що ним спричинено моральну шкоду позивачу.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем, однак в даному випадку Верховинська селищна рада цього суду не довела, а тому суд погоджується з її розміром визначеним самим позивачем.

В даному випадку, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 27 листопада 2019 року справа №750/6330/17, адміністративне провадження №К/9901/37372/18

Статтею 56 Конституції України, а також статтями 21, 117.3, 1174 Цивільного кодексу України та іншими профільними законами, кожна людина наділена правом на відшкодування матеріальної і моральної шкоди за державний рахунок завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, факт заподіяння моральної шкоди може встановлюватися на підставі судового рішення, яке встановлює дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, у даному випадку таку бездіяльність та її протиправність стосовно Позивача вже встановлено рішеннями Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, з огляду на це Позивач також звертається із позовною вимогою про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки у разі порушення ним прав позивача.

Суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення позивача до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про можливість задовольнити вимоги позивача у обраний ним спосіб судового захисту, який суд вважає належним та дієвим в межах спірних правовідносин.

Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання представників відповідача подати у трьохмісячний термін з моменту набрання рішення законної сили звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт, це право суду, а не обов`язок. В даному спорі суд вбачає ряд підстав для зобов`язання відповідача подати такий звіт про виконання судового рішення у трьохмісячний термін, оскільки відповідач не виконує попередні рішення суду.

Враховуючи вказані обставини, зважаючи на конституційне повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, суд приходить до висновку, що невключення в генеральний план смт.Верховина дороги (проїзду) до орендованої земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 , по наявному під`їзному шляху з АДРЕСА_5 Витвицького АДРЕСА_6 смт. АДРЕСА_1 , свідчить про допущення протиправної бездіяльності, в контексті положень ч.2 ст.2 КАС України, яка призвела до порушення прав позивача.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість, оскільки будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, що не впроваджують або не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі Rysovskyy проти України, 29979/04, п.71).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність оскаржуваних дій, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Верховинської селищної ради в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1840,80 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (місцезнаходження: 78700, Івано-Франківська область, Верховинський район, селище міського типу Верховина, вулиця Івана Франка, будинок 3, ) про визнання бездіяльності протиправною задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області щодо не включення до Генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області проходження дороги проїзду (шляху) з вул. Витвицького, як існуючого об`єкту містобудування та частини інфраструктури населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, вздовж будівель колишнього банно-прального комплексу до земельної ділянки, яка перебуває у власності Позивача площею 0,0162 га кадастровий номер :02:003:0425, яка розташована по АДРЕСА_1 б і не внесення змін до Генерального плану населеного пункту, щодо визначення такого проїзду (існуючого шляху), після набранням законної сили рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №500/370/19.

Зобов`язати Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (місцезнаходження: 78700, Івано-Франківська область, Верховинський район, селище міського типу Верховина, вулиця Івана Франка, будинок 3, ), в установленому законом порядку, вчинити дії із внесення змін до Генерального плану смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області в частині визначення (відображення у ньому) проходження проїзду (шляху) з вул. Витвицького, як існуючого об`єкту містобудування та складової містобудівної інфраструктури населеного пункту смт. Верховина Верховинського району Івано- Франківської області, вздовж (суміжних) будівель колишнього банно-прального комплексу (між вказаними будівлями та потоком Бречник) до земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) площею 0,0162 га кадастровий номер :02:003:0425, що розташована по АДРЕСА_1 б.

Стягнути з Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (місцезнаходження: 78700, Івано-Франківська область, Верховинський район, селище міського типу Верховина, вулиця Івана Франка, будинок 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (місцезнаходження: 78700, Івано-Франківська область, Верховинський район, селище міського типу Верховина, вулиця Івана Франка, будинок 3, ) в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок згідно квитанції №0.0. від 17.01.2020 та 1000 (одна тисяча) гривень згідно квитанції № 0.0..1 від 17.01.2020.

Встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення, шляхом зобов`язання відповідача Верховинську селищну раду Верховинського району Івано-Франківської області (місцезнаходження: 78700, Івано-Франківська область, Верховинський район, селище міського типу Верховина, вулиця Івана Франка, будинок 3, ), як суб`єкта владних повноважень подати у трьохмісячний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили звіту про виконання судового рішення у даній адміністративній справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 травня 2020 року.

Головуючий суддя Подлісна І.М.