Справа № 160/12153/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Київ № 160/12153/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності,

третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України

про визнання протиправними та скасування висновків

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Громадської ради доброчесності (далі - відповідач), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в якому просить: визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності від 12 березня 2018 року про невідповідність судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадською радою доброчесності 12 березня 2018 року та оформлений протоколом електронного голосування (який є невід`ємною частиною висновку); визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності від 22 березня 2019 року про невідповідність судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадською радою доброчесності 22 березня 2019 року та оформлений протоколом електронного голосування (який є невід`ємною частиною висновку).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновок від 22 березня 2019 року є необґрунтований і невмотивований, а також порушує права та інтереси позивача.

Так, позивач вказує, що доводи відповідача про те, що нею ухвалено рішення в інтересах посадових осіб товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал», співвласником та бенефіціарним власником якого є чоловік позивача є безпідставними, оскільки нею, позивачем, такі протоколи в 2009 році не розглядались. Головою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надано відповідь на запит Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відсутність справ про адміністративні правопорушення в названому суді відносно посадових осіб товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал» в 2009 році. При цьому позивач вказує, що Закон України «Про запобігання корупції» щодо конфлікту інтересів набрав чинності 26 квітня 2015 року та зворотної сили не має, проте відповідачем поширено його дію на 2009 рік.

Також позивач вказує, що звернення нею до Дзержинського районного суду міста Кривого Рога Дніпропетровської області та до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовами про визнання права власності на будинок після реконструкції в 2011 році є законним доступом до правосуддя.

Крім того позивач вказує, що нею не було вказано право власності (користування) її доньок на житло, оскільки відповідно до норм Сімейного кодексу України неповнолітні діти проживають разом із батьками, місце проживання яких позивачем зазначено у деклараціях.

Позивач також зазначає, що нею не зазначено вартість належного їй майна з огляду на те, що таке майно було придбано досить давно та для зазначенні його вартості необхідно проводити оцінку, чого законодавство не вимагає.

При цьому, позивач зазначає, що відсутність у її власності мопеду підтверджено відповідною довідкою та зауважує, що придбання її чоловіком мотоциклу було ним приховано, що підтверджено відповідною нотаріально засвідченою заявою останнього.

Позивач наголошує й на безпідставності доводів відповідача щодо політичної приналежності її чоловіка, оскільки він не входить до складу жодної політичної партії.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою суддею в адміністративній справі №160/12153/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем відзив на позов не подано.

У письмових поясненнях Вища кваліфікаційна комісія суддів України вказує, що за результатом дослідження суддівського досьє ОСОБА_1 та наданих нею пояснень прийнято рішення від 19 червня 2019 року №469/ко-19, яким позивача визнано такою, що не відповідає займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності та вирішено внести до Вищої ради правосуддя подання про її звільнення з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області. На даний час в провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебуває справа №9901/376/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа - Вища рада правосуддя про скасування зазначеного вище рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 14 жовтня 2002 року №926/2002 ОСОБА_1 призначено суддею Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 18 вересня 2008 року №525-VI ОСОБА_1 обрана суддею Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 09 вересня 2010 року «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрана суддею Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 жовтня 2017 року №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді за списком згідно з додатком №1 та, зокрема, судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що за результатом анонімного письмового тестування позивач набрала 86,4 бали, за результатом виконання практичного завдання - 82,5 балів, отже на етапі складання іспиту загалом набрала 168,9 балів та допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Судом встановлено, що позивач пройшла тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатом якого складений висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Громадською радою доброчесності 15 березня 2018 року надано до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 12 березня 2018 року.

Крім того, у день співбесіди 22 березня 2019 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшов висновок про невідповідність судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 22 березня 2019 року, який є ідентичний висновку, затвердженому 12 березня 2018 року.

Підставою для таких висновків стали наступні обставини, викладені Громадською радою доброчесності.

1. Суддя вказала неправдиві відомості.

Постановою Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг від 07 грудня 2009 року у справі №3-3246 суддя звільнила від адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення порядку ведення податкового обігу) у зв`язку з малозначністю вчиненого діяння особу, яка працює директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал».

Постановою Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг від 07 грудня 2009 року у справі №3-3244 суддя звільнила від адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення порядку ведення податкового обігу) у зв`язку з малозначністю вчиненого діяння особу, яка працює головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал».

Водночас, співзасновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал» є чоловік судді.

Того ж дня суддя розглянула шість аналогічних справ за цими статтями Кодексу України про адміністративні правопорушення (номери постанов в Єдиному реєстрі судових рішень - 8438921, 8438849, 8438896, 8438924, 8438848, 8438894). У жодному з них дії особи не були визнані малозначними і їх було притягнуто до адміністративної відповідальності, хоча у більшості цих справ допущено порушення на набагато менші суми, особи також визнали вину та повідомили про усунення заборгованості перед бюджетом.

З огляду на викладене, Громадська рада доброчесності вказує, що суддя розглянула справи за участі посадових осіб підприємства її чоловіка маючи конфлікт інтересів, вирішила їх на користь цих осіб, використовуючи своє службове становище, таким чином посприяла уникненню адміністративної відповідальності.

2. Суддя використовувала сумнівні способи набуття майна у власність.

Так, рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 25 березня 2011 року у справі №2-998/11 задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення. Фактичні обставини справи полягають у тому, що позивачі у 2007 році самовільно перепланували та переобладнали під магазин непродовольчих товарів квартиру. Проте об`єкт не був введений в експлуатацію, а тому вони звернулись з даним позовом.

Крім того доволі дивним видається той факт, що суддя перепланувала житлове приміщення у нежитлове для здійснення підприємницької діяльності, хоча стосовно неї діє законодавча заборона на провадження такої діяльності.

Також, рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 08 вересня 2011 року у справі 2-2974/11, де раніше працювала суддя, задоволено позов ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво (на житловий будинок 246,2 кв.м., літню кухню 69 кв.м., гараж 75,2 кв.м.). Фактичні обставини полягають у тому, що в 2010 році суддя вирішила провести реконструкцію свого одноповерхового будинку в двоповерховий, добудувати літню кухню і гараж. У рішенні суду також чітко зазначено, що ці роботи проводились суддею самостійно. Представник міської ради проти позову заперечувала.

Такі дії судді могли мітити склад адміністративного правопорушень, передбачених статтями 96 (не додержання будівельних норм, державних стандартів, норм і правил піж час проектування і будівництва), 97 (самовільне будівництво будинків або споруд) Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції чинній на час будівництва), проте відповідно до інформації веб-сайту Судова влада суддя до адміністративної відповідальності не притягувалась.

Для легалізації незаконних дій суддя використовувала місцеві суди в межах територіальної юрисдикції апеляційного суду, де вона є суддею, в тому числі суд, де працювала раніше, на засідання цих судів не приходила і представників не направляла, просила суд розглянути справу за своєї відсутності.

Встановлені судом обставини чітко вказують, що суддя вчинила дії, які є незаконним, що не можна вважати прикладом законослухняності.

Також, у грудні 2016 року згідно з даним досьє на суддю було складено протокол про порушення Правил дорожнього руху.

3. Суддя безпідставно допустила розбіжності у відомостях, поданих до майнових деклараціях за той самий період, та безпідставно не задекларувала майно своє та членів сім`ї.

У декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік суддя до членів своєї сім`ї включає чоловіка та двох доньок. Проте, в електронній декларації за цей самий період членами сім`ї зазначено лише чоловіка та доньку.

У жодній декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2012-2015 роки та в електронних деклараціях за 2015, 2016 роки не декларуються право власності (користування) чоловіка на житло.

Проте, в постановах Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 20 липня 2015 року у справі №214/5050/15-п, від 08 грудня 2015 року у справі №214/8101/15-п, від 03 лютого 2016 року у справах №214/45/16-п та №214/46/16-п зазначено, що її чоловік мешкає за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Вернадського, _______, а в постанові Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 23 березня 2015 року у справі №514/956/15-п зазначено, що її чоловік мешкає за адресою місто Кривий Ріг, пр. Дзержинського ____. Крім того, в жодній декларації за 2012-2015 роки та в електронних деклараціях за 2015, 2016 роки не декларується право власності (користування) доньок на житло.

Згідно з електронною декларацією за 2015 рік, 29 листопада 1999 року у судді виникло право власності на квартиру в місті Кривий Ріг площею 34,9 кв.м., проте в декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2012 рік суддя право власності на цю квартиру не декларувала.

26 жовтня 2013 року суддя набула право власності на мопед Yamaha Jog 1991 року випуску, а 30 січня 2016 року її чоловік на мотоцикл Honda VFR 1200 2013 року випуску. Факт набуття чоловіком вказаного мотоцикла підтверджується і витягом з реєстру транспортних засобів МВС. За відкритими даними, вартість такого мотоцикла становить від 13 000 до 17 000 доларів. Проте, у відповідних деклараціях дані транспортні засоби не задекларовані.

В електронних деклараціях за 2015-2016 роки суддя не вказала вартість квартири в місті Кривий Ріг площею 65,2 кв.м., право на яку виникло 11 травня 2011 року (по Ѕ разом з ОСОБА_2 ). Однак, право власності на вказану квартиру зареєстровано на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 25 березня 2011 року у справі 2-998/11. Проте, в цьому рішенні зазначено, що право приватної власності в позивачів на цю квартиру виникло 29 березня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу. Тобто суддя не могла не знати вартість цієї квартири, оскільки в 2007 році вона її придбала, а ціна договору є істотною умовою договору купівлі-продажу.

Крім того, у вказаних деклараціях суддею не зазначена вартість такого майна: земельної ділянки площею 700 кв.м. у місті Кривий Ріг, право власності на яку виникло 15 грудня 2009 року; житлового будинку площею 246,2 кв.м., право власності на який виникло 26 жовтня 2011 року; квартири площею 34,9 кв.м. у місті Кривий Ріг, право власності на яку виникло 29 листопада 1999 року; гаража площею 75,2 кв.м. у місті Кривий Ріг, право власності на який виникло 26 жовтня 2011 року; господарчих будівель площею 75,8 кв.м. у місті Кривий Ріг, право власності на які виникло 26 жовтня 2011 року; земельної ділянки площею 539 кв.м. у місті Кривий Ріг, право власності на яку виникло 01 березня 2012 року; земельної ділянки чоловіка площею 1 500 кв.м. у селі Радкшне Криворізького району, право власності на яку виникло 19 жовтня 2011 року; чотирьох задекларованих ювелірних виробів, як і не вказано дату та період набуття прав на це майно; транспортного засобу NissanTida 2007 року випуску, право власності на який суддя набула 26 січня 2008 року.

Суддя пов`язана з політичними силами і простежується вплив цього зв`язку на її діяльність.

За даним порталу « Посіпаки » чоловік судді ОСОБА_3 був на громадських засадах помічником народного депутата від Партії регіонів ОСОБА_4 . Вказаний депутат голосував за диктаторські закони 16 січня 2014 року і сьогодні є керівником Регіональної організації політичної партії «Опозиційний блок» в Донецькій області. Факт наявності ділових відносин з ОСОБА_4 підтверджується й тим, що чоловік судді разом з ним має спільний бізнес, зокрема, вони є засновниками і (або) кінцевими беніфіціарними власниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «РБО Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тондо», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тондо-Інвест».

Вирішення справ на користь посадових осіб товариств, які належать чоловікові і політику, тоді як в інших аналогічних справах суддя ухвалювала протилежні рішення, також може свідчити про порушення вимог щодо незалежності судді.

22 березня 2019 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України ухвалено рішення №58/ко-19, яким суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнана такою, що відповідає займаній посаді.

Проте, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у пленарному складі не підтримано рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 березня 2019 року №58/ко-19 та рішенням від 12 червня 2019 року №469/ко-19 суддю Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності та вирішено внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення її з займаної посади.

Ухвалою Верховного суду від 17 липня 2019 року відкрито провадження у справі №9901/376/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа - Вища рада правосуддя про скасування рішення від 12 червня 2019 року №469/ко-19.

Незгода позивача із висновками Громадської ради доброчесності зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішені якого суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року 2453-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Частиною 1 статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року 2453-VI передбачено, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила невідповідність кандидата на посаду суддів критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Отже, затвердження щодо позивача негативних висновків Громадською радою доброчесності створило для неї негативні наслідки у вигляді внесення подання з рекомендацією про звільнення з займаної посади.

Висновок Громадської ради доброчесності (за його наявності) повинен міститися в суддівському досьє (пункт 16 частини 4 статті 85 цього ж Закону).

З наведеного вбачається, що відповідач бере участь у процесі формування суддівського корпусу та його рішення безпосередньо впливають на суддівську кар`єру.

Таким чином, діяльність відповідача відповідає ознакам владної управлінської діяльності.

У пункті 3.11. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10 квітня 2017 року відображено, що як уже зазначала Консультативна рада європейських суддів, усі процедури індивідуального оцінювання мають надавати суддям змогу висловлювати свою думку стосовно власної діяльності і стосовно оцінки своєї діяльності.

Будь- яка процедура має надавати їм можливість оскаржити результати оцінювання в незалежних органах або в суді.

Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу брати участь в оцінюванні, наприклад, коментуючи проект висновку оцінювання або надаючи пояснення в процесі оцінювання. Більше того, суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати ефективні правові засоби оскарження незадовільних результатів оцінювання, особливо, якщо це впливає на "громадянські права" судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Чим вагоміші наслідки оцінювання для судді, тим важливіші є відповідні права на ефективний перегляд результатів оцінювання.

Відповідно до статті пунктів 7, 9 частини 1 статті 4, частини 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем зазначено в позовній заяві відповідачем Громадську раду доброчесності. Відсутність у Громадської ради доброчесності статусу юридичної особи не є перешкодою для її участі в адміністративному процесі, як відповідача, що випливає з положень частини 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справ щодо оскарження суддями рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оцінюючи рішення адміністративних судів про визнання протиправними та скасування висновків Ради, не висловлювалась про відсутність повноважень у судів розглядати такі спори (постанови від 20 вересня 2019 року у справі №800/311/17 та від 25 квітня 2018 року у справі №800/249/17).

Відповідно до частини 6 статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року 2453-VI Громадська рада доброчесності:

1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє;

4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді);

5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 3 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням Громадської ради доброчесності №1/2016 від 23 листопада 2016 року (далі - Регламент ГРД), члени Ради поділяють такі цінності як гідність, справедливість, права людини, доброчесність, повага до незалежності суддів і керуються ними у своїй діяльності. Рада та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Частиною 1 статті 12 Регламенту ГРД передбачено, що Рада здійснює свою діяльність у чотирьох колегіях, до кожної з яких входить п`ять членів Ради.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини 2 статті 12 Регламенту ГРД колегія Ради:

- організовує збір, перевірку та аналіз інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) членами Ради, які входять до колегії;

- приймає рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо судді (кандидата на посаду судді);

- приймає, за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності і передає його зборам Ради для затвердження.

У відповідності до частини 1 статті 18 Регламенту ГРД за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді.

За приписами частин 1 та 2 статті 12 Регламенту ГРД у рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення (частина третя); за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Згідно зі статтею 19 Регламенту ГРД, за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає:

1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або

2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Згідно з пунктами 43 та 46 розділу III Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року №143/зп-16 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 лютого 2018 року №20/зп-18), за наявності відповідних підстав Громадська рада доброчесності надає Комісії вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності або іншу інформації стосовно судді (кандидата на посаду судді), які надаються та розглядаються Комісією у порядку, встановленому Регламентом Комісії.

Інформація, яка містилися у висновку, за наявності достатніх підстав береться до уваги Комісією під час визначення оцінок за відповідні критерії. Комісія не надає оцінку судовим рішенням, відображеним у відповідному висновку або інформації, за відсутності посилання на рішення компетентного органу про притягнення судді (кандидата на посаду судді) до передбаченої законом відповідальності або встановлення факту порушення суддею (кандидатом на посаду судді) вимог законодавства.

Таким чином, на думку суду, зміст наведених положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, а також Регламенту ГРД дає змогу дійти висновку, що рішення із зазначенням негативної інформації про суддю, висновок про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики можуть затверджуватись лише за наявності на це підстав.

Висновок про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики повинен бути вмотивований, затверджуватись за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді, яка є достовірною та достатньою для обґрунтованого висновку. При цьому сумніви членів Ради щодо відповідності судді критеріям доброчесності чи професійної етики мають бути обґрунтовані.

В свою чергу, рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді може бути затверджене за наявності такої інформації та за результатами її аналізу.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 та 4 частини 2 статті 20 Регламенту ГРД, з метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті;

2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради;

3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах;

4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними.

Частиною 1 статті 21 Регламенту ГРД встановлено, що перевірка інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою оцінки її достовірності. Така оцінка здійснюється відповідно до внутрішнього переконання члена Ради.

Згідно з пунктами 1 - 6 частини 2 статті 21 Регламенту ГРД, з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації;

2) порівнює інформацію з різних джерел;

3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації;

4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу;

5) звертається за додатковою інформацією до очевидців;

6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

У відповідності до пунктів 1, 2 та 3 частини 4 статті 21 Регламенту ГРД під час аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема:

1) оцінює інформацію під кутом зору критеріїв доброчесності та професійної етики;

2) відкидає інформацію, яка є вочевидь недостовірною, або якщо її джерела не викликають довіру;

3) визначає зміст проекту рішення або висновку.

У відповідності до підпункту 4.6 пункту 4 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики індикатори, що вказують на невідповідність критерію - суддя (кандидат на посаду судді) безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом, дохід, або значно занизив його обсяг і (або) вартість, або безпідставно не подав інформацію для декларування членом сім`ї.

З пункту 39 висновку Консультативної ради Європейських судів № 17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади випливає, що джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, суд приходить до висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у ГРД або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

При цьому суд звертає увагу на те, що визначення поняття "доброчесність" відсутнє у національному законодавстві України, про що зауважено у пункті 1.1. розділу ІІІ Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10 квітня 2017 року та пункті 1.3. Звіту Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності Громадської ради доброчесності в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи від грудня 2017 року.

В контексті наведеного слід додати, що згідно з пунктами 169-170 рішення Європейського суду з прав людини від 09 квітня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11), "вислів "згідно із законом" вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі "Копп проти Швейцарії", п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає (inter alia), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39).

Щодо доводів відповідача про наявність конфлікту інтересів при розгляді справ №3-3246, №3-3244 щодо посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал», суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року №2-рп/2011 визначено, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної і касаційної інстанцій при перегляді судових рішень.

Згідно з пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади», відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» зазначено, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження (пункт 80).

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що Громадська рада доброчесності не наділена законом повноваженнями оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що судові рішення у справах №3-3246, №3-3244 не скасовані.

Також, матеріали справи не містять судових рішень апеляційної та касаційної інстанції у справах №3-3246, №3-3244, якими було б встановлено факт порушення норм процесуального права в суді першої інстанції.

Суд звертає увагу, що Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Однак, в її повноваження не входить перевірка судових рішень на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд критично ставиться до висновку відповідача у вказаній частині.

Щодо висновку в частині допуску позивачем розбіжностей у відомостях, поданих до майнових деклараціях, та безпідставного не декларування майна свого та членів сім`ї, суд зазначає таке.

Так, правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені у Законі України «Про запобігання корупції».

Статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції» визначено повний перелік інформації, що зазначається в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Статтею 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено вичерпний перелік обов`язків судді.

Так, згідно з пунктами 7, 10 частини 7 цієї статті суддя зобов`язаний: подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або в порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.

Таким чином, системний аналіз статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про запобігання корупції» вказує на необхідність надання інформації стосовно самого судді, який має бути обізнаним відносно себе та передбачає вжиття при цьому розумних заходів щодо отримання відомостей про членів сім`ї. Обов`язку щодо збору та надання інформації стосовно майнового стану близьких осіб законодавство не встановлює.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також - НАЗК) належить, зокрема, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями частини 1 статті 50 зазначеного Закону, повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Так, НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Як вбачається зі статті 51 Закону України «Про запобігання корупції», НАЗК здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

У рішенні Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 814/886/17 зазначено, що здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Таким чином, саме цей компетентний орган вправі стверджувати, приймати відповідні рішення та формувати висновки щодо порушення позивачем вимог щодо декларування, необхідності декларування фактів, що випливають з наведених вище обставин.

Таких висновків Національного агентства з питань запобігання корупції під час розгляду справи до суду не надано. Відсутні і докази звернення з цього приводу відповідача чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до Національного агентства з питань запобігання корупції.

Суд вважає, що відповідач під час прийняття рішень, не повинен перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що згідно з нормами чинного законодавства України прямо не належать до компетенції Громадської ради доброчесності, а віднесені до компетенції інших органів держави, зокрема, наводити висновки щодо достатності підстав вважати встановленими відповідні обставини, у разі відсутності рішення такого компетентного органу, прийнятого у визначеному чинним законодавством України порядку.

Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється НАЗК на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.

Встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам є підставою для здійснення повної перевірки його декларації. У разі встановлення невідповідності рівня життя НАЗК надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.

У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, НАЗК інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Отже, виявлення відповідачем за результатом здійснення аналізу декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ознак можливого відображення у декларації недостовірних відомостей та ознак можливого незаконного збагачення, не є підставою для висновку про невідповідність особи критеріям доброчесності та професійної етики, оскільки відповідні обставини мають бути перевірені уповноваженим на це органом та підтверджені допустимими доказами.

Незважаючи на вищевикладене, в порушення вимог Конституції України, відповідачем фактично виконано функції органів Державної фіскальної служби України та НАЗК, з огляду на надання оцінки деклараціям позивача, а також надано оцінку діям НАЗК та встановлено бездіяльність НАЗК в контексті не застосування заборон, відносно позивача, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».

Такі дії та рішення відповідача не узгоджуються із положенням частини 2 статті 2 Регламенту ГРД та порушують компетенцію інших суб`єктів владних повноважень, зокрема ДФС та НАЗК, адже як вбачається з викладеного, відповідачем не тільки виконано функції зазначених органів, але й одночасно надано оцінку їх діям (бездіяльності). Твердження ГРД про пов`язаність судді з політичними силами і простеження впливу цього зв`язку на її діяльність було включено до висновків з посиланням на матеріали порталу «Посіпаки», без урахування належності цієї інформації до оціночних суджень.

Щодо доводів відповідача про те, що суддя використовувала сумнівні способи набуття майна у власність, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України безпосереднє звернення до суду є конституційним правом кожного.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 25 березня 2011 року у справі №2-998/11 задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Також, рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 08 вересня 2011 року у справі 2-2974/11 задоволено позов ОСОБА_1 до Криворізької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво (на житловий будинок 246,2 кв.м., літню кухню 69 кв.м., гараж 75,2 кв.м.)

Суд наголошує, що зазначені судові рішення набули законної сили.

З урахуванням викладеного, суд вважає безпідставними висновки відповідача про те, суддя використала сумнівні способи набуття майна у власність.

В контексті обставин даної справи суд звертає увагу, що лише найбільш серйозні порушення етичних принципів можуть бути достатньою підставою для визнання поведінки, що порушує Кодекс суддівської етики. Лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінкою доказів і ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність.

У взаємозв`язку з наведеним, суд зазначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до частин 1, 2, 4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, практики Європейського суду з прав людини, оцінки поданих учасниками справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що за сукупністю оцінок доводів ГРД, викладених в оскаржуваних рішеннях (висновках), відповідачем не доведено перед судом наявності обставин, які б зумовлювали обґрунтований сумнів чи можливість виникнення обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (позивача) критерію доброчесності чи професійної етики.

На думку суду, доводи відповідача, викладені в оскаржуваних висновках від 12 березня 2018 року та від 22 березня 2019 року, в цілому ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах.

При цьому, у письмових поясненнях Вища кваліфікаційна комісія суддів України вказує, що висновок від 22 березня 2019 року залишено без розгляду у зав`язку з порушення Громадською радою доброчесності строку для подання такого висновку.

Так, відповідно до пункту 4.10 Регламенту ГРД у разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення.

Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.

З урахуванням наведеного, висновок відповідача від 22 березня 2019 року станом на час розгляду даної справи не порушує права позивача, а відтак позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивач надав належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених нею позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування висновку від 12 березня 2018 року, в той час як відповідач покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення (висновку) з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності від 12 березня 2018 року про невідповідність судді Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Громадської ради доброчесності (03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповалова, будинок 9) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко