Справа № 480/2938/20
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 р. Справа № 480/2938/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (далі по тексту - відповідач, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" (далі по тексту - третя особа, ТОВ "АЛЕКСКРЕДИТ"), і просить суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №61929353 від 27.04.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, діяльність якого поширюється на місто Київ, були відсутні правові підстави для прийняття до виконання виконавчого документу та відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з фізичної особи, яка зареєстрована у Сумській області. У зв`язку із зазначеним, позивач вважає, що спірна постанова підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 14.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, передбачених ст. ст. 268, 269, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Судове засідання призначено на 22.05.2020.

20.05.2020 відповідачем подано до суду відзив на позову заяву (а.с.29-30), у якому проти позовних вимог заперечує у повному обсязі та зазначає, що 27.04.2020 ТОВ «Алекскредит» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни із заявою від 21.04.2020 про примусове виконання рішення, у якій просило відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №9567 від 17.04.2020, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з боржника, якою є ОСОБА_1 , коштів у розмірі 30 849, 00 грн.

Зазначає, що у виконавчому написі №9567 від 17.04.2020, виданому приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., вказано, що місцем проживання Боржника - ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . Тобто, виконавчим документом чітко встановлено, що місце проживання боржника - ОСОБА_1 , знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.

Також відповідач зазначає, що нею було перевірено виконавчий документ на відповідність вимогам чинного законодавства України. При прийнятті до виконання виконавчого документу виконавцем не було виявлено жодної з передбачених законом підстав для його повернення стягувачу та відмови у відкритті виконавчого провадження.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що у заяві про примусове виконання рішення стягувачем також зазначено інформацію, що вказана у виконавчому написі, а саме, що місцем проживання боржника - ОСОБА_1 , є АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни надійшов виконавчий документ - виконавчий напис №9567 від 17.04.2020, що виданий приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., у якому зазначено, що боржник проживає у межах виконавчого округу м. Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.

У зв`язку із наведеним та керуючись ст. 26, 24 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем 27.04.2020 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61929353. Тобто, у даному випадку приватним виконавцем Дорошкевич Вірою Леонідівною жодним чином не порушено норми Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 24 цього Закону, а відтак, підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2020 у ВП №61929353, на думку відповідача, відсутні.

22.05.2020 на електронну адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення (а.с.57-58), у яких зазначає, що приймаючи виконавчий напис до виконання, відповідач виходив з того, що адресою боржника є зазначена у виконавчому написі нотаріуса фактична адреса ОСОБА_1 . На цій підставі приватний виконавець дійшов висновку про проживання боржника у м. Києві та, як наслідок, наявність підстав для відкриття ним виконавчого провадження. При цьому, позивач наголошує, що жоден з доданих стягувачем документів, ні кредитний договір, ні будь-який інший документ не вказує на можливе місце проживання позивача саме у м. Києві.

Крім того, позивач зазначає, що при поданні стягувачем заяви про примусове виконання виконавчого напису, останнім не надано будь-яких доказів, які б підтверджували місце проживання позивача, станом на момент подання вказаної заяви. Відтак, на думку позивача, за відсутності документальних доказів фактичного проживання на момент відкриття виконавчого провадження №61929353 боржника у м. Києві, прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження є необґрунтованим. Також позивач просить проводити розгляд справи без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи пояснень від третьої особи до суду не надходило.

У судове засідання учасники справи не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.24-28). Позивач у позовній заяві та додаткових поясненнях просила проводить розгляд справи без її участі (а.с.5).

Відповідно до ч.3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги вказані норми та обставини, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності учасників справи.

Відповідно до вимог ч.13 ст.10 та ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання у справі не здійснюється.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, у тому числі копію матеріалів виконавчого провадження №61929353, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. був вчинений виконавчий напис №9567 про стягнення із ОСОБА_1 коштів у розмірі 30 849,00 грн, як з боржника за кредитним договором №2822704 від 21.10.2019, укладеного із ТОВ ТОВ "АЛЕКСКРЕДИТ" (а.с.31).

27.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, на підставі заяви стягувача про примусове виконання виконавчого напису №9567, про стягнення з боржника : ОСОБА_1 на користь ТОВ "АЛЕКСКРЕДИТ" заборгованість у розмірі 30 849,00 грн (а.с.42).

Вважаючи вищевказану постанову протиправною, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались у даному випадку між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, в тому числа такого виконавчого документа як виконавчий напис нотаріуса.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, серед іншого, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

У свою чергу згідно частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VІІІ (далі - Закон №1403-VІІІ) фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до частин 1, 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (ч.3 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Отже, виконавче провадження здійснюють органи державної виконавчої служби (державні виконавці) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках приватні виконавці. Останні здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, й на підставі виконавчих написів нотаріусів. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи виключно у двох випадках: або за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи, або за місцезнаходженням майна боржника. Однією з підстав для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача про примусове виконання рішення. У такій заяві стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим округом відповідача є місто Київ. Вказані обставини не заперечувались відповідачем. Таким чином, відповідач має право здійснювати дії, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження, в територіальних межах міста Києва. Це можливо у випадку, якщо місце проживання або місцезнаходження боржника зареєстроване у місті Києві, або ж майно боржника знаходиться в межах міста Києва.

Відповідач, обґрунтовуючи правомірність прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження зазначає, що стягувачем у заяві про примусове виконання рішення від 21.04.2020 було зазначено адресу проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , окрім того, як зазначає відповідач, вказана адреса була зазначена і у виконавчому написі, виданому приватним нотаріусом Колейчиком В.В., як місце її проживання.

У той же час, судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями паспорта громадянина України позивача (а.с.11). Відповідно до даних паспорту за вказаною адресою позивач зареєстрована з 28.02.2007.

Відтак, суд не приймає до уваги вказані доводи відповідача, а доказів наявності у позивача нерухомого або рухомого майна, яке б знаходилось на території м. Київ, відповідач суду не надав.

При цьому, відповідно до частини 5 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України. Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Однак, відповідач всупереч вищезазначеній нормі при відкритті виконавчого провадження не пересвідчився із достовірних джерел про наявність боржника чи його майна або про місце роботи боржника у відповідному виконавчому окрузі.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваної постанови не додержано вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та без достатніх на те правових підстав, відкрито виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або знаходження її майна, а в іншому виконавчому окрузі.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, постанова приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №61929353 від 27.04.2020 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Так, згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У пункті 269 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

В обґрунтування суми витрат на правничу допомогу позивачем були надані копія договору про надання юридичних послуг від 06.05.2020 №06/05/02, копія акту приймання-передачі надання послуг №1 від 07.05.2020 за договором про надання юридичних послуг, а також копію прибуткового касового ордеру №47 від 07.05.2020 (а.с.12-15).

Так, відповідно до акту приймання-передачі надання послуг, адвокатом надано усну консультацію, здійснено аналіз документів справи, підготовано позовну заяву щодо визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця Дорошкевич В.Л. про відкриття виконавчого провадження №61929353.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд виходить з оцінки складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Враховуючи те, що у даній справі провадження було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, для розгляду справи адвокат у судові засідання не з`являвся, надані послуги зводились виключно до формування позовної заяви, всі заяви по справі підписані особисто позивачем, суд вважає розмір витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

З огляду на викладене, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд, враховує предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок відповідача витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 1 500 грн.

На підставі ст. 139 КАС України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 2340,80 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн та судового збору в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.04.2020 ВП №61929353, прийняту приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп, сплачений при зверненні до суду з даним позовом та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот гривень) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтею 295 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Н.В. Савицька