Справа № 520/2838/2020
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"14" травня 2020 р. № 520/2838/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Ліпчанська Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 317, )
до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46, )
про скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Скасувати повністю податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яке прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість всього на суму 1 532 682, 00 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1 021 788, 00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 510 894,00 грн.

2. Скасувати повністю податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яке прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 491 038,00 грн.

3. Судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що податкові повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість всього на суму 1 532 682, 00 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1 021 788, 00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 510 894,00 грн. та №7 від 06.12.2019, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 491 038,00 грн. є незаконними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням дії карантину відповідно до постанови КМУ від 11.03.2020 року № 211.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ч. 3, 9 ст. 205 КАС України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що в період з 15.10.2019 року по 21.10.2019 року фахівцями відповідача була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» з питань дотримання податкового законодавства з питань податку на додану вартість щодо господарських взаємовідносин з контрагентом-постачальником ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» за грудень 2018 p., січень 2019 року, а також даних щодо подальшої реалізації придбаних товарів.

За результатами проведення перевірки був складений Акт від 28.10.2019 № 539/20-40-05-17-06/38381956, відповідно до якого відповідачем було встановлено порушення з боку позивача, а саме:

1. Вимог абз. «а» п. 198.1, абз. 1 і 2 п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.1, п. 200.4. ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту всього у сумі 1 512 826, 00 грн., в т.ч. за грудень 2018 р. у сумі 1 021 788, 00 грн., за січень 2019 р. в сумі 491 038 грн.

В результаті чого: занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, всього в сумі 1 021 788, 00 грн., в т.ч. за грудень 2018 р. у сумі 1 021 788, 00 грн.

Завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду всього у сумі 491 038 грн., у т.ч. за січень 2019 р. в сумі 491 038 грн.

2. Перевіркою Товариства не підтверджено реальність здійснення господарських операцій, їх реальності та повноти відображення в обліку по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» за грудень 2018 p., січень 2019 року.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем було винесено податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість всього на суму 1 532 682, 00 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1 021 788, 00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 510 894,00 грн. та податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 491 038,00 грн.

Також під час розгляду справи судом встановлено, що позивач вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, оскаржив їх шляхом подачі скарги до ДПС України.

Рішенням ДПС України від 17.02.2020 року № 5936/6/99-00-08-05-01-16 у задоволенні скарги позивача було відмовлено в повному обсязі, а спірні податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Також судом під час розгляду справи встановлено, що відповідачем, як на підставу недійсності первинних документів в акті перевірки маються посилання лише на податкову інформацію, у зв`язку з чим суд зазначає, що наявність негативної податкової інформації відносно контрагента та постачальників наших контрагентів, є недопустимим, так як така інформація не стосуються прав чи обов`язків позивача, як платника податків. Зазначена інформація не містить відомостей про дослідження господарських операцій та документів між позивачем та його безпосереднім контрагентом-постачальником. Тому податкова інформація сама по собі не є доказом, а лише інформацією, яка потребує перевірки.

Крім того суд зазначає, що в разі виникнення сумнівів щодо реальності господарських операцій контролюючий орган міг повести зустрічну звірку. Однак зустрічні звірки під час проведення перевірки ГУ ДПС не проводилися. Тобто контролюючий орган не здійснив передбачених законом дій, спрямованих на перевірку реальності проведених господарських операцій та відповідність показників, зазначених у бухгалтерській та податковій звітностях товариства.

Згідно п. 86.7 ст. 86 ПК України контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до статті 60 цього Кодексу.

Таким чином суд дійшов висновку, що судження податкового органу відносно правильності або неправильності декларування та сплати позивачем сум податків за відображеними в податковій звітності показниками господарських операцій можуть бути викладені виключно в актах перевірок контрагентів, під час яких проводилося дослідження первинних документів, та прийняте податкове повідомлення-рішення.

Акти перевірок контрагента ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» та податкові повідомлення-рішення, винесені щодо нього відсутні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що безпідставним є посилання ГУДПС на податкову інформацію стосовно контрагента позивача - ТОВ «Кельвіон Трейд, як на доказ порушення податкового законодавства при взаємовідносинах позивача з контрагентом за відсутності щодо останнього актів перевірок та винесених податкових повідомлень-рішень, вироків судів і т.п.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерські облік та фінансову звітність в Україні» Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.

Тобто в разі складення первинних документів за результатами здійснення господарських операцій товариство має право на відображення сум податкового кредиту незалежно від того, чи відображені відповідні показники у його контрагента, та незалежно від того чи подані ним відповідні податкові декларації та ін. звітність.

Стосовно зазначення відповідачем про відсутність під час проведення перевірки первинних документів на перевезення товару судом встановлено наступне.

Протягом грудня 2018 - січня 2019 р. позивачем було залучено перевізників ФО-П ОСОБА_2. та ФОП ОСОБА_1 для перевезення придбаних у ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» товарів. На підтвердження вказаних господарських операцій були складені первинні документи: Товарно-транспортна накладна (далі - ТТН) від 17.12.2018 № Р 58, ТТН від 18.12.2018 № Р 59, ТТН від 19.12.2018 № Р 61, ТТН від 20.12.2018 № Р 62, ТТН від 21.12.2018 № Р 63, ТТН від 22.12.2018 № Р 64, ТТН від 02.01.2019 № Р 74, ТТН від 03.01.2019 № Р 76, ТТН від 04.01.2019 № Р 77, акт від 17.12.2018 № 65 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_2 , акт від 19.12.2018 № 67 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_2 , акт від 21.12.2018 № 69 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_2 , акт від 03.01.2019 № 1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_2 , акт від 18.12.2018 № 1812/1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_1 , акт від 20.12.2018 № 2012/1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_1 , акт від 22.12.2018 № 2212/1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_1 , акт від 02.01.2019 № 0201/1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_1 , акт від 04.01.2019 № 0401/1 надання транспортних послуг ФОП ОСОБА_1 . Перелічені документи (копії яких додавалися платником до заперечень) підтверджують факт перевезення товару, придбаного у ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» (вказаний перевізник, замовник та вантажовідправник; пункти навантаження/розвантаження; найменування товарів та посилання на видаткові документи та ін.).

Крім того суд зазначає, що ТТН не є первинними документами, що підтверджують показники податкової звітності з ПДВ за операціями з постачання товарів. Оскільки ТТН підтверджують не факт постачання товару, а фіксують транснортний процес та підтверджують факт транспортування товару. Тобто на підставі ТТН в бухгалтерському та податковому обліках не відображаються показники з купівлі-продажу товарів, а відображаються показники, пов`язані з перевезенням товарів. Тобто ТТН по своїй суті не є первинними документами, які підтверджують показники податкового кредиту з операцій по придбанню товарів, а є документами, що підтверджують факт роботи транспорту та витрат палива.

Також суд зазначає, що в акті перевірки контролюючий орган послався на те, що придбання послуг від ФОПів неплатників ПДВ не відображалося позивачем в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань, з огляду на що суд зазначає, що позивач не зобов`язаний в уточнюючих розрахунках своїх податкових зобов`язань зазначати відомості (показники) операцій, що стосуються придбання послуг. Товариством в рядку 10.3. декларації відображаються операції за отриманими податковими накладними (із нульовою ставкою або за звільнені від оподаткування товари, послуги, ст. 196 ПК України).

Суд зазначає, що за наявності факту надання транспортних послуг з доставки товару, які оформлені належними первинними документами, враховуючи відсутність будь-яких доказів неможливості надати послуги вищезазначеними ФОПами, такі документи повинні бути взяті до уваги контролюючим органом.

Також судом під час розгляду справи судом встановлено, що в Акті відсутні фактичні дані про виявлені порушення з боку позивача з зазначенням конкретного порушення, а лише перелічені норми законодавства, які порушені контрагентом, а тому «по ланцюгу» порушені, на думку відповідача, і позивачем, у зв`язку з чим суд зазначає, що відповідач, в Акті приходить до висновку, що позивачем порушено абз. «а» п.п. 198.1., абз. 1, абз.2 п.п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1. п. 200.2. ст. 200 ПК України, то слід зазначити, що відповідно до «Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами» затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 № 727, необхідно: «у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів..., що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів;

- у разі отримання під час перевірки копій документів, які підтверджують факт виявленого порушення, про це робиться запис із відображенням підстав для їх отримання, а також переліку цих документів;

- у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові посадової особи платника податків, уповноваженої здійснювати від його імені юридичні дії (його законного представника), та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт складання такого акта відображається в акті (довідці) документальної перевірки;».

Суд зазначає, що в Акті перевірки не було відображено фактичних порушень податкового законодавства саме з боку позивача та належних доказів їх вчинення, а тільки відображено посилання на податкову інформацію, яка нібито містить виявлені порушення з боку контрагентів позивача по операціях з їх постачальниками.

Таким чином суд дійшов висновку, що безпідставним є посилання відповідача на податкову інформацію стосовно контрагентів позивача, як на доказ порушення податкового законодавства при взаємовідносинах позивача з його контрагентом без врахування інших обставин та без наявності інших належних, допустимих та достатніх доказів.

Стосовно законодавчого обґрунтування правомірності формування позивачем сум податкового кредиту суд зазначає наступне.

Виходячи з сукупності норм п.1 ч.2 ст. 11, ст.ст. 12-14 ЦК України права та обов`язки виникають на підставі договорів та інших правочинів. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, в межах, наданих їй договором або актом цивільного законодавства.

Під господарською діяльністю відповідно до Господарського кодексу України (далі - ГК України) розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Положеннями ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, тощо.) Зобов`язання виникають з договорів або інших правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України господарські зобов`язання, а саме майново-господарські зобов`язання, виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, і є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Пунктом 14.1.36. ст. 14 ПК України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з укладеними між позивачем та його контрагентом ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» договором поставки товару №21-К від 30.11.2018 контрагент, постачав на адресу позивача товари (електро-технічні вироби). Останні використовувалися позивачем у виробничій діяльності- виготовлення обладнання та поставка його на адресу AT «Укрзалізниця». Даний факт знайшов відображення в акті перевірки і не оспорювався відповідачем. Зокрема про це свідчать первинні документи, складені за фактами господарських операцій, пов`язаних з внутрішнім переміщенням, використанням придбаних товарів (накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів; накладні на складське переміщення товарів).

Положеннями п. 44.1. ст. 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 1 розділу І Кодексу податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 розділу V Кодексу Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі

товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому датою виникнення права платника податку на формування податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 статті 198 розділу V Кодексу вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Платник податків не має права відносити до податкового кредиту суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 розділу V Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто виходячи з положень абз.2 п. 198.6 статті 198 розділу V ПК України лише в разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеним цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 200.1. ст. 200 ПК України Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.2. ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно п. 200.4. ст.. 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 201.10. ст.. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.14 статті 201 розділу V Кодексу визначено, що платники податку зобов`язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об`єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.

Зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу. Платник податку веде реєстр виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді, у якому зазначаються порядковий номер податкової накладної, дата її виписки (отримання), загальна сума постачання та сума нарахованого податку, а також реєстраційний номер платника податку - продавця, який видав податкову накладну такому платнику податку. Форма і порядок заповнення реєстру виданих та отриманих податкових накладних встановлюються відповідно до вимог розділу II цього Кодексу (пункт 201.15 статті 201 розділу V Кодексу).

Згідно абз. 3 п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Порядок зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних було затверджено Постановою KM України від 21 лютого 2018 p. N117. Порядок набрав чинності з 22.03.2018. Тобто саме з цієї дати норма абз. З п. 201.10 cm. 201 ПК України є чинною.

Операції про які йдеться, в запиті відбулися в грудні 2018 - січні 2019р., тобто під час дії норми абз. 3 п. 201.10 cm. 201 ПК України. Контрагентом -ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» - були складені та зареєстровані податкові накладні в грудні 2018 - січні 2019 р. на суму податкового кредиту, який ставиться під сумнів ГУДПС. Вказані податкові накладні не були заблоковані контролюючим органом.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що податковий кредит, який було сформовано ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» на підставі податкових накладних, сформованих ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» у грудні 2018 - січні 2019 р. є законним, обґрунтованим і не потребує будь-яких інших додаткових підтверджень.

Також суд зазначає, що рух активів, зміни у зобов`язаннях Товариства у процесі здійснення господарських операцій, отримання економічної вигоди нашим підприємством, наявність правосуб`єктності учасників господарських операцій є свідченням про спричинення господарськими операціями реальних змін майнового стану позивача. А відповідно свідчить про реальність (фактичність) операцій та засвідчення їх відповідними документами первинного та податкового обліку.

Зокрема суд зазначає, що в результаті здійснення спірних господарських операцій у позивача були здійснені реальні зміни майнового стану: сплачені на користь виконавця грошові кошти (в т.ч. з урахуванням ПДВ); придбані товари, які були перероблені для виготовлення інших товарів. Останні в свою чергу, - про що в Акті перевірки чітко встановлено та не оспорюється відповідачем по справі, - були використані позивачем у господарській діяльності: товари були використані для виробництва та постачання продукції на адресу «Укрзалізниці».

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції (так, в листі ВАСУ від 01.11.2011 р. № 1936/11/13-11 вказано: сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце).

Також суд зазначає, що посилання відповідача в акті перевірки на порушення позивачем податкового законодавства з боку його контрагента (а тим більше постачальників контрагента), як на доказ порушень законодавства з боку позивача, є неприпустимим з огляду на наступне.

Згідно ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. ст. 14. 16. п.п. 36.1., 36.5. ст. 36 ПК України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи. Таким чином, виходячи із сукупності зазначених норм Податкового кодексу України, платник податку несе відповідальність лише за власні дії щодо виконання покладених на нього обов`язків в сфері податкового законодавства. Платник податку не відповідає за дії інших суб`єктів податкових відносин.

Така позиція повністю підтверджується як національною практикою застосування законодавства, так і практикою Європейського Суду з Прав Людини у податкових справах (ст. 8 КАСУ).

Верховний Суд України у справі № 8/140 ще 6 квітня 2004 р. прийняв постанову, в якій, зокрема, вказано наступне: «Визначальним в даному випадку є те, з чиєї вини не відбулося повного внесення податку, збору (обов`язкового платежу) до бюджету або державного цільового фонду. Коли це не є наслідком винних дій платника податку, то до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред`явлена вимога про повне перерахування податкових платежів до бюджетів та державних цільових фондів».

31.01.2011 в рішенні по справі № 21-47а10 ВСУ зазначив наступне: «якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності».

Виходячи з сукупності вищезазначених норм Конституції України та інших нормативних актів платник податків, не може нести відповідальність за дії контрагентів, відповідно до принципу індивідуальної відповідальності при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як невід`ємного елемента верховенства права (ст. 8 Конституції України), індивідуальний характер відповідальності - тобто що відповідати має саме той, хто припустився порушення (ст. 61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (ст. 129 Конституції України).

Положеннями п. 61.1 ст. 61 ПК України встановлено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Встановлення порушення норм цивільного, господарського законодавства щодо правомірності укладення угод є виключною компетенцією судових органів і відповідно не є податковим контролем.

Також суд зазначає, що згідно положень ПК України та чинного законодавства України, ведення податкового обліку покладено на кожного окремо платника податку. При цьому такий платник податку несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремо платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Окрім того, положеннями податкового законодавства не передбачено обов`язку платника податку перевіряти дотримання правил оподаткування його контрагентами чи іншими постачальниками товару/послуг по ланцюгу постачання та тим більше, що платник податку не має такої можливості.

Будь-які докази обізнаності позивача або неправомірної змови з контрагентом, спрямованої на незаконне формування податкового кредиту, під час розгляду справи відповідачем суду не надано. Також відсутні докази будь-якої обізнаності підприємства щодо порушення законодавства контрагентами.

Той факт, що контрагентами позивача, порушено порядок ведення бухгалтерського обліку, вимог податкового обліку та інші умови провадження господарської діяльності, не дає підстави застосовувати до позивача, фінансові санкції за збільшення суми податкового кредиту по операціям з такими контрагентами.

Суд наголошує, що в силу положень ЦК України, ГК України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України платник податків та його контрагенти с окремими платниками податку. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст.61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об`єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 ГК України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним, а силу ст.. 234 ЦК України може бути визнаний недійсним з підстави фіктивності).

Проте, у ході перевірки та під час розгляду справи, податковими органами не надано жодних доказів відносно посадових (службових) осіб платника податків - контрагента або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним, зокрема фіктивним.

В силу висновків Верховного Суду України, вміщених в у п.6 Постанови N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" до угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, тощо. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав та з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожному конкретному випадку при визнанні угоди недійсною суди повинні встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Більш того, визнання угод недійними - це виключна компетенція судових органів.

Суд зазначає, що фактично зобов`язання позивача та його контрагента ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» припинилися, оскільки в зобов`язанні було здійснена заміна кредитора: ТОВ «Кельвіон Трейд ЛТД» на ТОВ «Фрайзер ком».

Також під час розгляду справи встановлено, що відповідачем при винесенні податкового поввідомлення-рішення № 7 від 06.12.2019 були порушені вимоги п. 123.1. ст. 123 ПК України, оскільки контролюючий орган безпідставно застосував ставку штрафу в розмірі 50%. Оскільки відсутня ознака повторності визначення протягом 1095 днів контролюючим органом суми податкового зобов`язання з ПДВ.

До того ж згідно п. 4.1.4. ст. 4 ПК України одним із принципів податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку - в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Серков проти України», заява №39766/05, параграф 43).

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість всього на суму 1 532 682, 00 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1 021 788, 00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 510 894,00 грн. та №7 від 06.12.2019, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 491 038,00 грн. винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 317, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46, ) про скасування податкових повідомлень-рішень -задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019 Головного управлінням ДПС у Харківській області, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість всього на суму 1 532 682, 00 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1 021 788, 00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 510 894,00 грн. Скасувати податкове повідомлення - рішення №7 від 06.12.2019 Головного управлінням ДПС у Харківській області, яким зменшено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 491 038,00 грн. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управлінням ДПС у Харківській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." сплачений судовий збір у сумі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2020 року.

Суддя Спірідонов М.О.