Справа № 260/197/19
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2020 року м. Ужгород№ 260/197/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Міци О.-Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 - не з`явився;

представник позивач - Лучинець Олександр Вацлавович - не з`явився;

відповідач: Державна міграційна служба України - представник - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), яким просив суд: "1. Провести розгляд справи за моєю участю за правилами загального позовного провадження; 2. Зобов`язати Відповідача надати суду для огляду оригінал особової справи ОСОБА_1 ; 3. Скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 4. Зобов`язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту."

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року було закінчено підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався (оголошувалась перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних законодавчо встановлених підстав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Державної міграційної служби України № 05-19 від 31 січня 2019 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської належності, де йому загрожує небезпека, а саме позивач вказує на існування реальної небезпеки зі сторони органів влади Таджикістану за приписані політичні переконання, як члени родини засновника забороненої в Таджикистані партії. Позивач вказує, що є прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка було офіційно зареєстрована в країні, однак у 2015 році партія була заборонена рішенням влади Таджикистану та визнана екстремістською. Одним із засновників вказаної партії був батько дружини позивача, а тому щоб не зазнати кримінального переслідування в Таджикистані позивач та його родина змушені були покинути країну громадянської приналежності. Позивач вказує про наявність у нього побоювання бути заарештованим, як прихильника Партії ісламського відродження Таджикистану та у зв`язку з відсутністю безпеки та будь-якого захисту в країні походження. Тому просить визнати рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, скасувати його та зобов`язати повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню мотивуючи тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні по країні походження (Таджикистан), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 , останній не надав достовірних фактів, щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання. Немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки інформацію по країні походження заявник надає загальну інформацію, жодних нових підтверджуючих усних чи письмових доказів щодо належності заявника до прихильників ПІВТ надано не було органу міграційної служби, то факт їх переслідування залишається недоведеним, а відповідно рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Факти повідомлені заявником, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Разом з тим, позивач насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань в країні громадянської належності, а лише отримати можливість легалізуватися на території України. Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи та є правомірним.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча судом вживалися заходи щодо виклику учасників справи, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

Відповідно до статті 124 частини 3 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється: 1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; 2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.

Відповідно до статті 129 частини 2 КАС України учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.

Судом вживалися заходи направлення представнику позивача Лучинець О.В. повістки про виклик в судове засідання призначене на 18 травня 2020 року шляхом надсилання на електронну адресу останнього та у відповідності до підтвердження про отримання 21 квітня 2020 року тексту повістки, що надійшло до суду, представник позивача вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с.а.с. 193, 199).

14 травня 2020 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника відповідача, відповідно до якого останній просив відкласти судове засідання призначене на 18 травня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.а.с. 200).

Відповідно до заяви Голови Ради Суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11 березня 2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України (http://rsu.gov.ua), розміщено звернення до громадян щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, а також скорочені строки розгляду вказаної справи, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин судом вирішено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити та проводити розгляд справи у відсутності учасників справи. Відповідна ухвала зафіксована у протоколі судового засідання.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши сторони та їх представників, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, статті 26 Конституції України біженцям гарантується: захист державою Україна, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України та соціальний захист.

Відповідно до положень статті 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, під цією особою "біженець" визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина Республіки Таджикистану НОМЕР_1 від 21 травня 2012 року ОСОБА_1 громадянин Республіки Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25). Віросповідання - Іслам.

Згідно закордонного паспорта Республіки Таджикистану № НОМЕР_2 від 28 листопада 2017 року позивач 08 серпня 2018 року легально прибув літаком до України (м. Київ) (а.с.а.с. 26-30).

09 серпня 2018 року позивач звернувся до органу міграційної служби із заявою № 0168 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.а.с. 21-24).

Згідно вказаної заяви-анкети від 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як члени родини члена засновника забороненої Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ). Заявник вказав, що в Партії ісламського відродження Таджикистану був соратником.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 17 серпня 2018 року № N2018КV0168, позивач зазначає підстави для звернення. Зокрема, вказує, що у 1997 році заявник одружився з громадянкою Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за ісламською традицією (м. Тегеран , Іран). Офіційно шлюб з громадянкою Таджикистану ОСОБА_3 був укладений 13 жовтня 2004 року в м. Сарбанд. У подружжя є троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В країні громадянської належності позивача залишилися проживати батько, два брати та чотири сестри. Позивач, 11 січня 2018 року легально вибув літаком з міста Душанбе (Таджикистан) та прибув в місто Тегеран (Іран). Зі слів заявника, на території Ірану проживав протягом січня - червня 2018 року разом з дружиною та дітьми, які приїхали з Туреччини, де проживали з 2015 року. З Ірану позивач, дружина та діти літаком через Туреччину (м. Стамбул) прибули до м. Мінськ (Білорусь) на одну ніч. З м. Мінськ поїхали в м. Брест (Білорусь), де перебували 17 днів. Як поінформував сам позивач, він, дружина та діти зробили 12 спроб потрапити з території Білорусі (м. Брест) до Польщі (Тересполь) з метою звернення за статусом біженця. Згідно штампів у закордонному паспорті було здійснено 11 спроб потрапити до Польщі. Зі слів ОСОБА_1 , Білорусь була транзитною країною з якої намагалися потрапити до Польщі. Наприкінці червня 2018 року він, дружина та діти з Білорусі на літаку повернулися в Іран. В Україну ОСОБА_1 з дружиною та дітьми легально прибули літаком 08 серпня 2018 року (рейс Тегеран-Київ, аеропорт Бориспіль), звернулися до прикордонників і повідомили, що вони біженці. 09 серпня 2018 року позивач та дружина звернулися із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Київській області. Причиною еміграції до України було отримання допомоги та легалізація проживання в Україні. Вказує, що є прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка було офіційно зареєстрована в каїні, однак у 2015 році партія була заборонена рішенням влади Таджикистану та визнана екстремістською. Одним із засновників вказаної партії був батько дружини позивача, а тому щоб не зазнати кримінального переслідування в Таджикистані позивач та його родина змушені були покинути країну громадянської приналежності. На протязі 2015-2017 років заявника 10 -12 разів допитували в Комітеті національної Безпеки в Таджикистані про його тестя. Крім того, в 2016 році його намагалися отруїти газом (а.с.а.с. 37-42).

У зв`язку із зміною місця проживання з Київської області на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 № N2018КV0168 взято на облік Головним управлінням ДМС в Закарпатській області.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 22 листопада 2018 року № N2018КV0168, позивач вказав, що має обґрунтовані побоювання переслідування його органами державної влади Таджикистану через приписані політичні переконання за підтримку та співпрацю з Партією ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Основною причиною виїзду, зазначає страх за своє життя та життя свої сім`ї через переслідування державною владою всіх представників ПІВТ та їх родини. Крім того, що його тесть ОСОБА_8 є одним із чотирьох засновників ПІВТ, однак на даний час диктаторський режим Рахмона Імомалі трьох із засновників отруїв. У 2012 року тесть втік з Таджикистану. В 2016 році його намагалися отруїти газом, а вдруге у 2017 році була спроба отруєння. Вказав, що у випадку повернення до країни громадянської належності йому загрожує небезпека, вказав, що існує реальна небезпека зі сторони органів влади Таджикістану за приписані політичні переконання, як члени родини члена засновника забороненої в Таджикистані партії (а.с.а.с. 46-57).

Згідно протоколу співбесіди позивача від 29 листопада 2018 року № N 2018КV0168, позивачем було подано докази, які свідчать, що ОСОБА_8 один із засновників ПІВТ, є його тестем та батьком його дружини, а саме фото та відео звернення (а.с.а.с. 59-67).

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як члени родини члена засновника та прихильника забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

Крім того, 14 вересня 2018 року Яготинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області видано свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , в якому у графі батько записано - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_3 (а.с. 45).

За інформацією Міністерства Закордонних Справ України від 13 грудня 2016 року № 640/16-110-3875 судом встановлено, зокрема що Партія ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) - заборонена в Таджикистані опозиційна політична партія була єдино партією ісламського спрямування на пострадянському просторі, що легально діяла у Таджикистані до вересня 2015 року. Верховний Суд Республіки Таджикистан своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ і визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення". У 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини в Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Наразі діяльність ПІВТ у Таджикистані заборонена, а її члени переслідуються як всередині держави, так і за її межами. У вересні 2016 року делегація Таджикистану залишила нараду ОБСЄ з прав людини у м. Варшава (Республіка Польща) у зв`язку з участю у заході активістів ПІВТ. Таке рішення делегація Республіки Таджикистан пояснила тим, що у заході взяли участь "злочинці", які перебувають у міжнародному розшуку (а.с.а.с. 68-70).

Разом з тим, довідкою представника Партія ісламського відродження Таджикистану від 14 березня 2019 року № 00866/19, встановлено, що ОСОБА_3 являється донькою ОСОБА_8 одного із п`яти засновників ПІВТ та жінкою ОСОБА_1 (а.с.а.с. 116-118).

Відповідно до Висновку від 30 листопада 2018 року № N2018КV0168 Управління державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 , не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених статтею 1 частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та у відповідності до статті 6 частини 1 абзацу 5 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.а.с. 71-83).

Рішенням ДМС України від 31 січня 2019 року за № 05-11 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні (а.с. 84).

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України № 3671-VI).

Відповідно до статті 5 частин 1, 2 Закону України № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 7 частиною 7 Закону України № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (стаття 8 частина 1Закону України № 3671-VI).

Згідно із статтею 8 частиною 4 Закону України № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами статті 8 частини 6 Закону України № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до статті 1 частини 1 пунктів 1, 13 Закону України № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені статті 1 частини 1 Закону України № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону України №3671-VI.

За змістом частини 1 цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до статті 12 частини 1 Закону України № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як убачається із встановлених судом обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що йому загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні погляди.

Обґрунтовуючи свої побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань позивач, посилається на те, що він є членом родини ОСОБА_10 , одного із п`яти засновників забороненої Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ). Родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

Суд зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 вказує, що причиною його виїзду з країни походження та постійного проживання є побоювання за свою свободу, життя та здоров`я. Позивач також зазначив, що він не може повернутися до Республіки Таджикистан, оскільки його дружина ОСОБА_3 є дочкою одного із п`яти засновників ПІВТ, вона та її сім`я переслідуються у Таджикистані.

В пункті 4.4. заяви-анкети за запитання: "Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо? Якщо так, опишіть характер інцидентів і Вашу участь у них, заявник вказує, "ні" (а.с.а.с. 21-24).

У протоколі співбесіди від 17 серпня 2018 року (а.с.а.с. 37-42) ОСОБА_1 вказує, що причиною його виїзду з країни походження та постійного проживання є побоювання за свою свободу, життя та здоров`я. Позивач також зазначив, що він не може повернутися до Республіки Таджикистан, оскільки його дружина ОСОБА_3 є дочкою одного із п`яти засновників ПІВТ, вона та її сім`я переслідуються у Таджикистані. Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що спочатку хотіли поїхати в Польщу. Коли не вийшло, вирішили їхати в Україну.

Під час співбесіди 22 листопада 2018 року на запитання "Скажіть будь-ласка, чи планували Ви звертатися за захистом в Україні коли виїжджали з Таджикистану", заявник відповів, "У мене такої думки не було, я перший раз у Вашій країні"

Вказане свідчить, що позивач насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань в країні громадянської належності, а лише отримати можливість легалізуватися на території України. Під час співбесіди 17 серпня 2018 року на запитання "Розкажіть, що змусило Вас звернутися в міграційну службу", заявник відповів, "Легалізуватися щоб жити тут за законом".

Крім цього, розбіжності виникли в даті укладення шлюбу. Під час співбесіди 22 листопада 2018 року (а.с.а.с. 46-57) позивач повідомив, що шлюб з ОСОБА_3 був укладений 13 жовтня 2009 року. Згідно штампу в паспорті шлюб укладено 13 жовтня 2009 року (а.с. 25), а у відповідності до копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 (а.с. 58) вказано, що шлюб був укладений 13 жовтня 2004 року.

За інформацією МЗС України від 13.12.2016 року №640/16-110 - стало відомо, що партія ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) (Хізбі Нахза Іслом Точікістон ) - заборонена в РТ опозиційна політична партія була єдино партією ісламського спрямування на пострадянському просторі, що легально діяла у Таджикистані до вересня 2015 року. Засновник партії ОСОБА_12 був активним прихильником створення в Таджикистані ісламської держави. Він почав свою підпільну діяльність у 1973 р., створивши молодіжну організацію ісламістів "Нахзаті Іслом ", яка існувала у РТ нелегально.

В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення".

У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, судом було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме: https://www.fergana.agency/news/106488; https://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYNEWS,,TUR,5abe55114,0.html;https://amnesty.org.ru/ru/2016-06-10-Tajikistan/, в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Суд зазначає, що інформація по країні походження підтверджує факт існування та заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, однак належність позивача до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану, є недоведеним.

Крім того, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю або фізичного насилля ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, або під час розгляду справи судом ОСОБА_1 не надав.

Крім цього, з моменту заборони діяльності партії ісламського відродження Таджикистану заявник увесь час проживав на території країни громадянської належності. Заявник літаком легально вибув з Таджикистану 11 січня 2018 року. Про даний факт свідчить штамп у закордонному паспорті заявника (а.с.а.с.с 26-30).

Під час співбесіди 17 серпня 2018 року на запитання "Именно в отношении Вас какие были преследования? Вам предъявлялись какие-либо официальные обвинения?", заявник відповів: " Официально меня ни в чем не обвиняли и не преследовали".

Під час співбесіди 22 листопада 2018 року на запитання "Чи перебуваєте Ви у розшуку на території Таджикистану", він відповів, "Я своє ім`я в списку не бачив".

Під час співбесіди 29 листопада 2018 року на запитання "Скажіть будь-ласка, чи викликали Вас повістками на допит до Служби безпеки Таджикистану через Вашу прихильність до партії ісламського відродження Таджикистану?", заявник відповів, "На жаль режим Рахмона такого не робить бо це буде фактом доказу, що ми їх викликали, вони це спеціально не роблять, щоб фактів не було".

На сайті Інтерполу за посиланням https://www.interpol.int/noticе/search/wanted було здійснено перевірку заявника на предмет можливого розшуку. За результатом пошуку з`ясовано, що заявник в розшуку Інтерполу не перебуває. Таким чином можна припустити, що позивачеві не має загроз в країні громадянської належності.

Слід відмітити, що не дивлячись начебто на прихильність позивача до Партії ісламського відродження Таджикистану, він зміг безперешкодно виїхати з Таджикистану, а також був документований закордонним паспортом, дата видачі закордонного паспорту 28 листопада 2017 року (а.с. 26).

Аналізуючи викладене та матеріали справи - доводи позивача не є послідовними, надана заявником інформація не відповідає документальним доказам, отриманим в ході дослідження обставин його справи. Твердження про те, що він піддавався переслідуванню через належність батька дружини до членів ПІВТ не є доведеними. Позивач не навів жодних інших фактів переслідування, окрім загального твердження про переслідування лідерів та членів ПІВТ в Таджикистані з боку держави. Позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач проживав як в Туреччині, так і в Ірані досить тривалий час і за захистом не звертався.

Разом з тим, контролюючим органом при прийнятті рішення були перевірені доводи ОСОБА_1 , проведено збір та аналіз інформації про країну походження, в тому числі на підставі моніторингу відкритих Інтернет джерел, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача.

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Натомість, громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження.

Також, позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

При таких обставинах суд вважає, що побоювання ОСОБА_1 щодо його можливого переслідування в Республіці Таджикистан є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у статті 1 частині 1 пунктах 1 та 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також, суд враховує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 260/196/19, яке набрало законної сили, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року скасовано та прийнято постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 (яка є дружиною позивача) до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Таким чином, вказаним судовим рішенням встановлено відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Згідно вимог статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 18 травня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 26 травня 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко