Справа № 200/12350/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року справа №200/12350/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів Арабей Т.Г., Блохіна А.А., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., представника позивача Тихонової О.О., діючої за довіреністю, представника відповідача Груєнка С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 200/12350/19-а (головуючий суддя І інстанції Дмитрієв В.С.), складене у повному обсязі 18 лютого 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2019 року Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення № 3 від 08 липня 2019 року про сплату штрафних санкцій в сумі 81 176,44 грн., в тому числі штрафу у розмірі 78 877,81 грн. та пені у розмірі 2 298,63 грн. за несвоєчасну сплату (перерахування) військового збору (а.с. 4-7).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 212-216).

Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» з таким судовим рішенням не погодилось, звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на ненадання судом першої інстанції вірної оцінки обставинам справи, винесення рішення без урахування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції у разі настання форс мажорних обставин підприємству не нараховуються штрафні санкції та пеня за несвоєчасну сплату податків та зборів, що підтверджується сертифікатами Торгово-промислової палати України від 25 листопада 2014 року.

Позивач вказав, що на час звернення до Торгово-промислової палати України із заявою про засвідчення форс-мажорних обставин діяв Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджений рішенням Президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40(3).

Вважає, що строк дії наявних сертифікатів визначається моментом завершення антитерористичної операції, відтак, у позивача відсутні підстави для отримання нових сертифікатів та засвідчення обставин непереборної сили щодо сплати військового збору за Регламентом № 44 (5) від від18 грудня 2014 року.

Вважає, що Донецьким окружним адміністративним судом не враховано принцип пріоритету захисту прав платника податків у податкових відносинах, що також суперечить нормам чинного законодавства України (а.с. 220-222).

Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційний скарзі, просила суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року замінено відповідача по справі Головне управління ДФС у Донецькій області на правонаступника Головне управління ДПС у Донецькій області.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Комунальне підприємство Компанія Вода Донбасу (місцезнаходження: вул. К.Лібкнехта (Митрополитська), 177а, м. Маріуполь, Донецька обл., ) зареєстровано як юридична особа 3 вересня 2007 року, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Донецькій області, має структурний підрозділ - Покровське регіональне виробниче управління комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (код ЄДРПОУ ВП: 35397811 місцезнаходження ВП: 85307, Донецька обл., м. Покровськ, вул. Захисників України, б. 11), що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 21-29).

У період з 21 травня 2019 року по 3 червня 2019 року посадовими особами Головного управлінням ДФС у Донецькій області була проведена документальна планова виїзна перевірка Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» з питань дотримання податкового законодавства за період з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2019 року, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2011 року по 31 березня 2019 року, іншого законодавства за період з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2019 року за результатом якої складено Акт №593/05-99-13-03/35397811 від 10 червня 2019 року (а.с. 72-78).

З висновків Акта вбачається встановлення порушення вимог діючого законодавства, зокрема: 1) статті 115 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» в частині не дотримання вимог щодо строків та періодичності виплати заробітної плати;

2) підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, статті 18, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 6902036,61 грн.;

3) підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, статті 18, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176, підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати (перерахуванню) до бюджету військового збору на загальну суму 582406,27 грн., в тому числі за періоди: грудень 2015 року в сумі 7484,47 грн., січень 2016 року в сумі 2179,30 грн., лютий 2016 року в сумі 23820,77 грн., березень 2016 року в сумі 23151,29 грн., квітень 2016 року в сумі 22140,98 грн., травень 2016 року 22499,77 грн., червень 2016 року в сумі 14337 грн., грудень 2016 року в сумі 3484,77 грн., березень 2017 року в сумі 10909,13 грн., квітень 2017 року в сумі 28939,74 грн., травень 2017 року в сумі 32900,35 грн., червень 2017 року в сумі 34411,54 грн., липень 2017 року в сумі 32972,31 грн., серпень 2017 року в сумі 35372,71 грн., вересень 2017 року в сумі 33648,90 грн., жовтень 2017 року в сумі 34289,99 грн., листопад 2017 року в сумі 33583,68 грн., грудень 2017 року в сумі 37417,63 грн., січень 2018 року в сумі 32617,33 грн., лютий 2018 року в сумі 34285,35 грн., березень 2018 року в сумі 28787,29 грн., квітень 2018 року в сумі 12840,81 грн., жовтень 2018 року в сумі 20731,16 грн. з урахуванням положень пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

На підставі вищезазначеного Акта перевірки, відповідачем 08 липня 2019 року прийнято податкове повідомлення-рішення №3, яким Покровському регіональному управлінню Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з військового збору на загальну суму 81176,44 грн.. з яких 78877,81 грн. штрафні (фінансові) санкції (штрафи), 2298,63 грн. пеня (а.с. 9).

Згідно розрахунку штрафної санкції до спірного податкового повідомлення - рішення податковим органом визначено суму штрафу та пені Покровському регіональному управлінню Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» за несвоєчасну сплату військового збору за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року (включно), при цьому за грудень 2015 року штрафні санкції та пеня не нараховані, згідно статті 114 Податкового кодексу України та пункту 102.1 статті 102 ПК України (строк давності 1095 днів) (а.с. 133-136).

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, рішенням Державної податкової служби України від 17 вересня 2019 року №2069/6/99-00-08-05-04 податкове повідомлення-рішення №3 від 08 липня 2019 року залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 10-12). Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог про скасування податкового повідомлення-рішення.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що надані позивачем Сертифікати (висновки) Торгово-промислової палати не є належними доказами, які посвідчують обставини непереборної сили відносно несвоєчасної сплати військового збору у період з січня 2016 року по квітень 2018 року та у жовтні 2018 року, оскільки вони видані, більше ніж за рік до спірних правовідносин, і фактично засвідчує обставини непереборної сили у період з 10 червня 2014 року до моменту їх видачі 29 жовтня 2014 року та 25 листопада 2014 року відповідно та дійшов висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити про таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір.

Платником збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 Податкового кодексу України (підпункт 1.5 пункту 161 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України).

Платники збору зобов`язані забезпечити виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 Податкового кодексу України (підпункт 1.6 пункту 161 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України).

Згідно пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані, зокрема:а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, що Покровським регіональним виробничим управлінням комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» у період з грудня 2015 року по квітень 2018 року та за жовтень 2018 року несвоєчасно сплачувалися (перераховувалися) до бюджету утриманні суми військового збору.

Даний факт не оскаржується позивачем по справі, однак вважає, що несвоєчасна сплата відбулась внаслідок об`єктивних обставин (форм-мажорних обставин непереборної сили), які не залежали від волі підприємства.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII, який набув чинності 15 жовтня 2014 року та визначав тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім п. 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після її завершення.

Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до положень статті 10 Закону № 1669-VII, протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

За положеннями статті першої цього Закону період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Пунктом 5 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 жовтня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1669, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1079-р, яким було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція".

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Пунктом 3 наведеного розпорядження визнані такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 та від 05 листопада 2014 року № 1079-р.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач зареєстрований у м. Маріуполь, його відокремлений підрозділ у м. Покровськ.

Так, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р м. Покровськ, де зареєстровано структурний підрозділ позивача, включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Так, на підтвердження форс-мажорних обставин КП «Компанія «Вода Донбасу» отримані сертифікати (висновки) Торгово-промислової палати України, а саме:

-№ 1735 від 25 листопада 2014 року, яким відповідно до пунктів 100.4, 100.5 статті 100 Податкового кодексу України КП Компанія Вода Донбасу засвідчено настання обставин непереборної сили з 10 червня 2014 року при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів (а.с. 18);

- № 1736 від 25 листопада 2014 року, яким відповідно до пунктів 102.6-102.7 статті 102 ПК України КП Компанія Вода Донбасу засвідчено настання обставин непереборної сили з 10 червня 2014 року при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України для продовження граничного строку подання податкових декларацій (а.с. 19);

- № 1196 від 29 жовтня 2014 року, яким відповідно до підпункту 100.4 і 100.5 статті 100 Податкового кодексу України Красноармійському регіональному виробничому управлінню водопровідно-каналізаційного господарства КП Компанія Вода Донбасу засвідчено настання обставин непереборної сили з 10 червня 2014 року при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів (а.с. 14).

Позивач/апелянт вважає, що вищевказані сертифікати є належним доказом настання для підприємства обставин непереборною сили та звільняють його від застосування штрафних санкцій за несвоєчасне перерахування військового збору за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року (включно).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вищевказаними доводами та не приймає, як доказ звільнення позивача від застосування штрафних санкцій наявні в матеріалах справи Сертифікати, з огляду на наступне.

Статтею 14 -1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції від 02.09.2014) визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною першою статті 14 вказаного вище Закону визначено, що Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5), який набрав чинності з 18 грудня 2014 року та чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 6.1. вказаного Регламенту передбачено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» в редакції від 02 вересня 2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів (стаття 6.2.)

Якщо сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, Заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України/регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення. Засвідчення форс-мажорних обставин у такому випадку проводиться на загальних засадах відповідно до цього Регламенту.

Аналізуючи вищезазначені норми суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків:

- на час виникнення спірних правовідносин, а саме з січня 2016 року по жовтень 2018 року, діяв Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом, що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5), який і має застосовуватись до спірних правовідносин;

- Порядком передбачено, що засвідченню підлягають форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) по кожному окремому податковому та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання якого настало згідно нормативно - правових актів проте таке виконання стало неможливим через наявність зазначених обставин;

- Сертифікат не може засвідчувати форс-мажорні обставини на майбутнє. У разі якщо сертифікат про форс-мажорні обставини виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, Заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення.

Таким чином надані позивачем Сертифікат (висновок) Торгово-промислової палати №1196 від 29 жовтня 2014 року, №1735 від 25 листопада 2014 року, №1736 від 25 листопада 2014 року, не є належними доказами, які посвідчують обставини непереборної сили відносно несвоєчасної сплати військового збору у період з січня 2016 року по квітень 2018 року та у жовтні 2018 року, оскільки вони видані, більше ніж за рік до спірних правовідносин, і фактично засвідчує обставини непереборної сили у період з 10 червня 2014 року до моменту їх видачі 29 жовтня 2014 року та 25 листопада 2014 року відповідно.

Зазначення у вказаному Сертифікаті того, що на момент його видачі обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо не є доказом того, що такий Сертифікат засвідчує відповідні обставини безстроково, тобто на майбутнє, навпаки, враховуючи, що у грудні 2014 року, Порядок засвідчення форс-мажорних обставин був затверджений в новій редакції, який має застосовуватись до спірних правовідносин та в якому фактично було уточнено, що якщо на момент видачі Сертифікату обставини непереборної сили тривають та період дії яких встановити неможливо, то, заявник має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі №805/385/17-а, який суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо звільнення підприємства від застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору на підставі Сертифікатів ТПП, які наявні в матеріалах справи на видані під час дії Регламенту від 15 липня 2014 року № 40(3).

При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на не врахування принципу пріоритету захисту прав платника податків, оскільки судом першої інстанції досліджені обставини справи в повному обсязі, надано належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які міститься в матеріалах справи.

Згідно пункту 110.1 статті 110 Податкового кодексу України, платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Згідно пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Положеннями статті 127 Податкового кодексу України встановлюється санкція, як міра відповідальності, яка покладається на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу громадянам. При цьому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 Податкового кодексу України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Згідно розрахунків штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), пені з військового збору встановлено, що до позивача застосовані штрафні санкції та нарахована пеня за несплату та несвоєчасну сплату військового збору,відповідно до статті 127 та статті 129 ПК України.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що апелянтом не спростовуються та не оскаржуються нараховані суми штрафних санкцій та пені відповідно до податкового повідомлення-рішення № 3 від 08 липня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність спірного податкового повідомлення-рішення та вважає його таким, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 283, 310, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Покровського регіонального виробничого управління комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 200/12350/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 200/12350/19-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 20 травня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення та продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне судове рішення складено 20 травня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей А.А. Блохін

І.В. Геращенко