Справа № 815/4913/16
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2020 року

Київ

справа №815/4913/16

адміністративне провадження №К/9901/17792/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Смоковича М.І.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року (головуючий суддя - Бойко А.В., судді - Танасогло Т.М., Яковлєв О.В.)

у справі № 815/4913/16

за позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

про скасування рішення, викладеного у формі Висновку, про визнання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - відповідач, скаржник, ГУДМС України в Одеській області), в якому просив:

скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку про визнання громадянина ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з визнанням зазначеної посвідки недійсною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року в задоволенні адміністративного позову громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення, викладеного у формі Висновку, про визнання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р., зобов`язання вчинити певні дії, -відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві ставиться питання про скасування висновку перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивача, який не є рішенням суб`єкта владних повноважень, у розумінні положень вищенаведених актів законодавства та підзаконних нормативно - правових актів, якими до того ж не передбачено можливості оскарження такого документа. Оскаржуваний висновок, складений і затверджений за результатами відповідної перевірки є носієм інформації щодо виявлених уповноваженим на те органом порушень вимог міграційного законодавства, є документом, на підставі якого приймається відповідне рішення органом ДМС, а тому оцінка такого висновку (в тому числі й оцінка дій працівників органу ДМС щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки) може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на його підставі. Суд враховує, що оскаржуваний висновок не має вищевказаних ознак акта управління, який є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні п.1 ч. 2 ст.17 КАС України, оскільки, фактично є джерелом інформації і не встановлює, змінює, припиняє (скасовує) правові норми, не призводить до виникнення будь-яких прав і обов`язків позивача, конкретних адміністративно-правових відносин, учасником яких він є, а отже, не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору. Позивач зазначав, що його право порушено внаслідок прийняття відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію, натомість в матеріалах справи таке відсутнє. Відтак, суд прийшов до переконання, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року скасовано.

Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку про визнання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65104, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1157,87 (одна тисяча сто п`ятдесят сім) грн. 87 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції, витребувавши та дослідивши оригінал особової справи позивача дійшов висновку, що, окрім вказаного Висновку, затвердженого в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області відповідачем чи іншим суб`єктом владних повноважень не приймалось іншого рішення про визнання громадянина ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну. Відтак, суд вирішив, що на підставі вказаного Висновку про визнання громадянина ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року виникли певні негативні наслідки для позивача, та він безпосередньо стосується прав та інтересів позивача. При цьому, суд зауважив, що сам відповідач не заперечує, що Висновок від 25.05.2102 року є рішенням, на підставі якого громадянина ОСОБА_1 визнано таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну. Щодо правомірності зазначеного висновку, то колегія суддів вважає його необґрунтованим, оскільки позивачем належним чином підтверджено факти, з якими п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» пов`язує можливість вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, а саме, позивачем при зверненні у 2001 році до міграційної служби були надані належні докази того, що він прибув в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та залишився проживати в Україні. В свою чергу, на думку суду апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити йому посвідку на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню. Ні Законом України «Про імміграцію», ані Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р. не передбачено порядку поновлення посвідки на постійне місце проживання. В свою чергу, на думку колегії суддів, скасування Висновку про визнання громадянина ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р. є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

09 березня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року , в якій скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду, та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування поданої касаційної скарги ГУДМС України в Одеській області вказує на те, що у відповідності до Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого КМУ від 26.12.2002 № 1983, який діяв на час винесення оспорюваного рішення, особам, які прибули в Україну до 06.03.1998 згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР та залишилися проживати в Україні, повинні подаватися довідки, що підтверджують факт прийняття на професійне навчання чи роботу. Оскільки на момент подання та отримання документів на постійне проживання в Україні позивач не надав жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття його на професійне навчання чи на роботу, то дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем з порушенням вимог чинного законодавства. Також скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не наведено мотивів неврахування норм деяких нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.

Позивачем відзиву чи заперечень на подану касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області призначено до касаційного розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

06.07.1988 року є початком трудових відносин ОСОБА_1 з заводом Сільгоспмашинобудування ім. 1 Травня м. Біла Церква та день прибуття до СРСР згідно Міжурядової угоди від 02.04.1981.

З 03.10.1988 позивач проходив учбово-виробничу практику на заводі, а з 01.03.1989 прийнятий на роботу у механізований цех. Звільнений позивач 01.08.1998 у зв`язку із закінченням договору.

30.09.2001 позивачем до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області подано заяву про надання дозволу на постійне проживання в Україні (а.с.46).

До заяви від 30.09.2001 позивачем було додано заяву-анкету громадянина ОСОБА_1 про залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 47-48) та інші документи, зокрема: копію паспорту заявника № НОМЕР_2 , виданого 30.07.2001, терміном дії до 30.07.2006, довідку з Посольства В`єтнаму в м. Києві про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства щодо надання права на постійне проживання в Україні, розписку, копію трудової книжки, довідку Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації (а.с.49-56).

При зверненні до міграційного органу позивач зазначив, що він після демобілізації у зв`язку з відсутністю роботи у В`єтнамі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР, був направлений на роботу в Україну, та працював у м. Біла Церква з 1988 року по 1994 рік на Білоцерківському сільмаш заводі.

За результатом розгляду даної заяви та поданих ОСОБА_1 документів 07.02.2002 ВГПІС УМВС в Одеській області прийнято висновок про залишення на постійне мешкання в Україні, яким задоволено клопотання позивача про залишення на постійне проживання в Україні (а.с. 62).

Громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

25.05.2012 в.о . начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області прийнято Висновок про визнання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні, яким встановлено, що до матеріалів справи позивача долучено довідку №85 Одеської обласної державної адміністрації (вих. №13-308 від 25.03.2003р.) про включення до загального єдиного списку в`єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання, яка видана вже після документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання (а.с.13-15).

09.08.2016 ОСОБА_1 звернувся за власною ініціативою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про перевірку законності видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 25.06.2010 (а.с. 11).

Листом від 12.08.2016 (вих. № 5/3-253846) Головне управління ДМС України в Одеської області повідомило позивача про те, що рішення про залишення позивача на постійне місце проживання та документування посвідкою скасовано згідно висновку ВГІРФО ГУ МВС України від 25.05.2012 та додано при цьому копію зазначеного рішення (а.с. 12).

На запит Одеського апеляційного адміністративного суду щодо прийняття уповноваженим органом рішення про скасування громадянину ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні, представник ГУ ДМС України в Одеській області повідомив, що в матеріалах особової справи ОСОБА_1 міститься висновок від 25.05.2012, затверджений в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, який на час його складання був прийнятий уповноваженим органом рішенням.

На підставі вказаного Висновку в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області було направлено адміністрації Державної Прикордонної служби України повідомлення про недійсну посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 27), направлено начальнику СГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області лист від 11.07.2012 з проханням провести перевірку зазначеної у листі адреси щодо фактичного проживання ОСОБА_1 , вилучити посвідку на постійне місце проживання в Україні та направити її на адресу ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області для знищення в установленому порядку (а.с. 28). Крім того, було направлено начальнику АДС ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області лист від 11.07.2012 із проханням виставити контрольну картку на громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , якому було скасовано дозвіл на постійне місце проживання в Україні (а.с. 29) та лист самому ОСОБА_1 із проханням з`явитися до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області для здачі посвідки на постійне місце проживання в Україні.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції чинній станом на червень 2004 року, далі - Закон № 2491-ІІІ) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини четвертої статті 11 особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Підпункт 3 пункту 5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затверджене постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983): Замість документів, зазначених в абзацах третьому і четвертому пункту 4 цього Порядку, для оформлення посвідки особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію"(2491-14), подаються такі документи: особами, які прибули в Україну до 6 березня 1998 р. згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 р. і залишилися проживати в Україні, - копія документа, що підтверджує прийняття на професійне навчання чи роботу

Пункт 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58): Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.09.2001 позивачем до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області подано заяву про надання дозволу на постійне проживання в Україні, до якої додано наступні документи: копію паспорту заявника НОМЕР_2 , виданого 30.07.2001, терміном дії до 30.07.2006, довідку з Посольства В`єтнаму в м. Києві про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства щодо надання права на постійне проживання в Україні, розписку, копію трудової книжки, довідку Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 06.07.1988 по 01.08.1998 працював на заводі Сільгоспмашинобудування ім. 1 Травня м. Біла Церква. В подальшому після звільнення з роботи залишився проживати в Україні.

Суд наголошує, що основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, у відповідності до приписів п.1.1. Інструкції № 58, є трудова книжка.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач, звертаючись із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні 30.09.2001, долучив до вказаної заяви, серед інших документів, і копію трудової книжки.

Відтак, враховуючи викладене, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно неправомірності висновку від 25.05.2012 про визнання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне проживання в Україні з підстав того, що до заяви про залишення в Україні на постійне проживання заявником не було надано жодного документу, підтверджуючого направлення та прийняття ОСОБА_1 на професійне навчання чи роботу на підприємстві і в організації СРСР.

Доводи скаржника, з посиланням на приписи Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні) щодо необхідності подачі виключно довідки, що підтверджує факт прийняття на професійне навчання чи роботу, спростовуються самими ж приписами вказаного Порядку.

Так, у відповідності до підпункту 3 пункту 5 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні) визначено, що особами, які прибули в Україну до 6 березня 1998 р. згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 р. і залишилися проживати в Україні, подається копія документа, що підтверджує прийняття на професійне навчання чи роботу.

Відтак, враховуючи вищенаведені приписи Інструкції № 58, вказаною копією документу, що може підтверджувати прийняття на професійну роботу працівника може являтися не тільки довідка про трудову діяльність особи, а і, в першу чергу, трудова книжка.

Аргументи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не враховано норми деяких актів законодавства, спростовуються текстами рішень судів першої та апеляційної інстанцій, в яких наводяться та аналізуються норми, зокрема Закону України «Про імміграцію». Крім того, Суд зауважує, що зазначення скаржником конкретної правової норми на обгрунтування заперечення проти позову не є визначальним при вирішенні судами питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Суд, в контексті спірних правовідносин, вважає за доцільне наголосити, що при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2002 році відповідачем була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.

При цьому відповідач керувався пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення "Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем виявлено не було та надано ОСОБА_1 посвідку на постійне місце проживання в Україні.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 820/1863/17, від 26.06.2019 у справі № 820/4595/17.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області безпідставними та правомірно спростованими судом апеляційної інстанції, а висновки суду - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішень відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, п.1 ч.1.ст.349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді М. І. Смокович

Н. В. Шевцова