Справа № 360/1529/20
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

22 травня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1529/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загіну імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями і бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загіну імені Героя України полковника Євгенія Пікуса (далі відповідач 1), Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі відповідач 2), Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області (далі відповідач 3), в якому позивала просив суд:

- визнати протиправними дії Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, що полягали у забороні в`їзду ОСОБА_1 на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса відшкодування моральної шкоди, спричиненої забороною в`їзду ОСОБА_1 на тимчасово окуповану територію, у розмірі 5000 гривень;

- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області та Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області, що полягала у ненаданні ОСОБА_1 харчування і тимчасового житла для проживання, протиправною;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області і Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області солідарно невідкладно надати ОСОБА_1 тимчасове житло для проживання і забезпечити триразове харчування;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області і Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області солідарно відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 внаслідок відмови у наданні харчування і тимчасового житла для проживання, у розмірі 14000,00 гривень.

В обґрунтування позову зазначено, що після початку бойових дій у Луганській області у 2014 році позивач, з метою отримання пенсійних виплат, зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа в м. Кременчук Полтавської області. При цьому позивач переважно мешкала у своїй квартирі у м. Краснодон, оскільки не мала матеріальної можливості проживати на контрольованій урядом України території (надалі - КУУТ) постійно.

Після чергового відвідання КУУТ, 27 березня 2020 року позивач намагалася потрапити додому, на постійне місце проживання у місто Краснодон, через КПВВ Станиця Луганська. Однак представники державної прикордонної служби України, а саме - відповідача 1 відмовили позивачу у виїзді на ТОТ, мотивуючи тим, що згідно невідомого наказу Командувача об`єднаних сил (реквізити і зміст якого не були повідомлені Позивачці) забороняється здійснювати пропуск людей через КПВВ. Таким чином, позивач не змогла потрапити додому на ТОТ. Позивач є інвалідом III групи, хворіє на цукровий діабет, що робить її залежною від лікарських засобів. На теперішній час її ліки вже закінчилися. Крім того, вона має хронічні захворювання жовчного міхура та кишково-шлункового тракту, а також хронічний крептогенний гепатит. Донька та сестра позивача не можуть допомогти їй у цій скрутній ситуації через карантинні заходи, оскільки мешкають в м. Кременчук Полтавської області. Станом на сьогоднішній день транспортне сполучення між областями України припинене. Кілька днів позивач мешкала просто неба на КПВВ, а зараз ночує в безхазяйному приміщенні (недобудований торгівельний павільйон), що не має однієї стіни і не пристосоване для проживання, яке знаходиться поруч з КПВВ. У вказаному приміщенні відсутні умови для нормального проживання, зокрема сну (відсутнє спальне місце), елементарної особистої гігієни, приготування їжі; більше того, поточні погодні умови становлять реальну загрозу переохолодження, особливо вночі, і не дають можливості для повноцінного сну. Вже 14 днів позивач не має можливості підтримувати особисту гігієну. На території КПВВ Станиця-Луганська туалети закриті та на прохання їх відкрити вона чула лише відмови від військових, що перебувають на КПВВ. Наразі жодних коштів позивач вже не має, оскільки витратила їх у перший тиждень перебування на КПВВ на базові продукти харчування. Щодня позивач сподівається, що їй вдасться перейти КПВВ та потрапити додому, а тому боїться відходити далеко. Продуктами харчування її забезпечують небайдужі люди.

Через свого адвоката позивач звернулася із заявами про пояснення їй офіційних причин непропуску з наданням підтверджуючих документів, однак на даний момент отримала лише відповідь 313/ОКПОС/26/1485 від 06.04.2020 про те, що дійсно в районі проведення Операції об`єднаних сил був призупинений пропуск осіб та транспортних засобів через контрольно-пропускні пункти в`їзду-виїзду з ТОТ. Однак відповідний нормативно-правовий акт Командувача об`єднаних сил має гриф обмеження доступу і його опублікування або надання копії не вбачається за можливе. Крім того, згідно листа 313/ОКПОС/26/1493 від 06.04.2020, крім інформації про зупинення пропуску осіб на ТОТ, також повідомлено про обмеження перетину лінії проведення Операції об`єднаних сил зі сторони Харківської, Запорізької та Дніпропетровської областей. Відповідний нормативний акт також не публікувався і не доводився до відома позивача і широких верств населення. Таким чином, Позивач опинилась просто неба на території, де вона не має ні житла, ні родичів або знайомих, які б могли їй допомогти у цій ситуації. Через дії відповідача 1 і можливо, внаслідок застосування нормативно-правових актів Командувача об`єднаних сил, вона не може потрапити ні додому, ні спробувати повернутись до м. Кременчук. Крім того, вона зовсім не має грошей для того, щоб виїхати зі Станиці Луганської, винаймати там житло і харчуватися.

Позивач, вимушено поставлена у наведену вище скрутну ситуацію діями щодо заборони перетину КПВВ, зверталася із заявами до різних органів влади із вимогою надати їй житло для тимчасового проживання, а також забезпечити харчування на період закриття КПВВ, однак жодної допомоги не отримала.

Так, згідно листа Станично-Луганської РДА 951 від 31.03.2020, на території району відсутнє житло, придатне до використання для тимчасового проживання особами, які не змогли перетнути лінію розмежування та не є мешканцями району. Крім того, фінансування на відповідні цілі взагалі відсутнє. Згідно листа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (відповідач 2) 949 від 09.04.2020, даний орган відмовляється надавати позивачу соціальні послуги і пропонує звернутись до відповідного УСЗН у м. Кременчуці, до якого позивач не може дістатися з причин, озвучених вище. Також відповідач 2 зазначив, що надає лише такі види допомоги як догляд вдома, соціальна адаптація, консультування, натуральна допомога та інформування. Станично-Луганська селищна рада Станично-Луганського району Луганської області (відповідач 3), до якої позивач також звернулася із заявою, станом на день подачі позову письмової відповіді не надала, однак усно проінформувала, що відповідь буде надана через 30 днів і вона буде негативна. Крім того, згідно листа Станично-Луганської РДА 1042 від 09.04.2020, позивачу відмовлено у наданні грошової допомоги через те, що вона не є мешканцем відповідного району, а також повідомлено, що соціальне житло для надання у тимчасове користування, на території району відсутнє як у власності або управлінні РДА, так і в органів місцевого самоврядування. Крім того, даним листом позивачу запропоновано звернутись до пункту обігріву ДСНС за гарячим харчуванням, однак даний пункт не працює через карантинні заходи, як повідомили позивачу працівники ДСНС.

З огляду на викладені вище обставини, позивач вважає, що відповідачами порушено її законні права, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду, і для поновлення її прав необхідне втручання суду.

Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного без виклику сторін (а.с. 128-131).

29 квітня 2019 року від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 73-78), в обґрунтування якого зазначено, що Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області є структурним підрозділом райдержадміністрації та виконує на території району повноваження, які встановлені законодавством України у сфері соціального захисту населення. Таким чином, для вирішення визначених питань було рекомендовано ОСОБА_1 звернутися за місцем фактичного перебування на обліку як внутрішньо переміщена особа до органу державної виконавчої влади (органу місцевого самоврядування).

08 квітня 2020 року розглянуто на засіданні комісії з надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету Станично-Луганської райдержадміністрації. За результатами розгляду, комісією прийняте рішення про відмову у наданні грошової допомоги, через те, що заявник не є мешканцем району, оскільки згідно Порядку надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації від 11 квітня 2016 року 85, зареєстрованого у ГТУЮ у Луганській області 30 червня 2016 року за 27/1537, вказана допомога надається виключно мешканцям району. Враховуючи викладене, питання надання заявнику, як мешканцю Луганської області, матеріальної допомоги, переадресоване до Луганської облдержадміністрації.

Крім того, відповідачем 2 зазначено, що виключно місцева рада має повноваження приймати рішення про створення відповідного комунального підприємства, установи чи організації. Відповідний структурний підрозділ виконавчого органу (управління чи відділ) готує пропозицію про створення комунальної установи, де зазначає мету та необхідність створення комунальної установи, основні види діяльності, структуру, джерела формування та розмір майна, необхідного для функціонування такої установи. До моменту надзвичайної ситуації в України спричиненої пандемією гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 потреби у створенні установи, яка надає соціальні послуги у вигляді «притулку» не було та можливість створення була відсутня.

На підставі викладеного відповідач 2 просив суд відмовити у задоволенні.

04 травня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позов відповідача 2 (а.с. 113-114), в обґрунтування якого зазначено, що 27 березня 2020 року позивач намагалася потрапити додому, на постійне місце проживання у місто Краснодон, через КПВВ Станиця Луганська. Однак представники державної прикордонної служби України, а саме - відповідача 1 відмовили позивачу у виїзді на ТОТ, мотивуючи тим, що згідно невідомого наказу Командувача об`єднаних сил (реквізити і зміст якого не були повідомлені позивачу) забороняється здійснювати пропуск людей через КПВВ. Таким чином, позивач не могла потрапити додому на тимчасово окуповану територію з 27.03.2020, тобто близько місяця. Позивачка є інвалідом III гр., хворіє на цукровий діабет, що робить її залежною від лікарських засобів.

Таким чином, через фактичне знаходження на території Станично-Луганського району Луганської області та відсутність можливості переміщення через встановлені Наказом Командуючого ООС обмеження, іншого способу звернення за допомогою (матеріальною, у вигляді продуктів харчування та наданням тимчасового житла), ніж звернення до відповідних установ соціального захисту районного та обласного значення, у позивача не було.

На підставі викладеного представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

12 травня 2020 року від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 129-131), в обґрунтування якого зазначено, що Президентом України 17 березня 2020 року за 530-ІХ був підписаний Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актах України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (СОVID-19)», відповідно до якого Верховна Рада України постановила внести зміни до адміністративного та кримінального законодавства. Кабінетом Міністрів України з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-СоV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження СОVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, прийнято розпорядження від 25 березня 2020 року 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації», яким на всій території України установлено режим надзвичайної ситуації до 24.04.2020.

Виконання законних вимог уповноважених службових осіб військових формувань, правоохоронних та інших державних органів, яких залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, є обов`язковим для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.

З метою запобігання подальшого занесення на територію України випадків короновірусної хвороби та у відповідності до розпорядження Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 229 з 07:00 22 березня 2020 року припинено пропускні операції в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках).

Крім того, відповідач 1 зазначив, що за окремим рішенням Командувача об`єднаних сил 25.04.2020 ОСОБА_1 було пропущено до тимчасово окупованої території України.

На підставі викладеного представник відповідача 1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

15 травня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позов відповідача 1 (а.с. 134-135), в обґрунтування якого зазначено, що у постанові КМУ 211 від 22.03.2020 немає жодної правової норми, яка б могла бути підставою для закриття КПВВ і забороні особам виїжджати на тимчасово окуповану територію України. Також на думку представника позивача, відповідач жодним чином не пояснив, як виїзд позивача на тимчасово окуповану територію міг би зашкодити національній безпеці.

Крім того, постанова Кабінету Міністрів України, як і розпорядження Командувача об`єднаних сил, не є законом. Також представник позивач стверджує, що оскільки відповідачем 1 не надано розпорядження Командувача об`єднаних сил 229 від 21.03.2020, тому жодним чином не можливо оцінити, чи дійсно у цьому розпорядженні встановлена заборона фізичним особам виїжджати на тимчасово окуповану територію.

Також представником позивача зазначено, що факт того, що 25.04.2020 позивача пропущено на тимчасово окуповану територію України, не свідчить про правомірність дій відповідача 1 з 27.03.2020, оскільки припинення порушення прав позивача не свідчить про відсутність порушення на момент звернення до суду.

На підставі викладеного представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою, та пенсіонером по інвалідності 3 групи, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , ідентифікаційним номером, довідкою внутрішньо переміщеної особи від 20.10.2016 205, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10ААА 753768 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с. 19-26).

Сторонами не заперечується факт того, що 27 березня 2020 року позивач намагалась виїхати через КПВВ «Станиця Луганська» на тимчасово окуповану територію України, однак представниками відповідача 1 було відмовлено позивачу у такому виїзді.

Листами Військової частини НОМЕР_4 -ІІ від 06.04.2020 313/окпос/26/1493, 313/14/2684 від 15.04.2020 повідомлено, що Кабінетом Міністрів України з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-СоV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження СОVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, прийнято розпорядження від 25 березня 2020 року 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації», яким на всій території України установлено режим надзвичайної ситуації до 24.04.2020. На підставі викладеного Командуванням об`єднаних сил видано розпорядчі документи, якими призупинено пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях, а також прийняті обмеження в перетині лінії проведення операції Об`єднаних сил зі сторони Харківської, Запорізької та Дніпропетровської областей (а.с. 27-28, 65-67).

Також листом Прикордонної служби України 0.232-3811/0/6-20-Вих від 08.04.2020 повідомлено, що з метою запобігання подальшого занесення на територію України випадків короновірусної хвороби, розпорядженням Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 229, з 07:00 22 березня 2020 року припинено пропускні операції в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках), вказане також підтверджується листом Військової частини НОМЕР_5 від 10.04.2020 313/окп оос/30/1555 (а.с. 41, 62).

02 квітня 2020 року представник позивача звернулась до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації із заявою про надання ОСОБА_1 соціальної послуги у вигляді надання притулку та натуральної допомоги (продуктів харчування).

Листом Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області 950 від 09.04.2020 повідомлено, що соціальна послуга «надання притулку» надається відповідно до Державного стандарту надання притулку бездомним особам, статус таких осіб визначається згідно Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». На підставі викладеного позивачу рекомендовано звернутись до органу державної виконавчої влади (органу місцевого самоврядування) за місцем фактичного перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (а.с. 31).

02 квітня 2020 року представник позивача звернулась до Станично-Луганської селищної ради із заявою про забезпечення ОСОБА_1 місцем для тимчасового проживання та харчуванням та до Станично-Луганської районної державної адміністрації із заявою, в якій просила сприяти наданню позивачу можливості для перетину лінії розмежування для повернення додому за місце реєстрації, у разі неможливості повернення додому надати можливість для тимчасового до моменту зняття карантинних заходів шляхом надання тимчасового житла, виділити матеріальну допомогу для покриття витрат на харчування та лікування до моменту зняття карантинних заходів та можливості повернення до місця постійної реєстрації (а.с. 32-33).

Листом Станично-Луганської селищної ради 415 від 14.04.2020 повідомлено, що позивач не є постраждалою особою в контексті норм Кодексу цивільного захисту України, а тому Станично-Луганська селищна рада не бачить правових підстав у задоволенні заяви (а.с. 55, 63, 123).

Крім того, листом Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області 1041 від 09.04.2020 повідомлено, що питання сприяння громадянам у здійсненні перетину лінії розмежування не належить до компетенції райдержадміністрації, та копію звернення направлено на адресу голови Луганської облдержадміністрації для подальшого спрямування командувачу Операції об`єднаних сил. Щодо забезпечення позивача тимчасовим житлом повідомлено, що у власності або управлінні райдержадміністрації соціальне або інше житло, придатне до використання для тимчасового розміщення громадян, які не змогли перетнути лінію розмежування через КПВВ «Станиця Луганська», відсутнє. Крім того, повідомлено, що комісією з надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету Станично-Луганської райдержадміністрації прийнято рішення про відмову у наданні грошової допомоги, через те, що позивач не є мешканцем району, оскільки згідно Порядку надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету, вказана допомога надається виключно мешканцям району (а.с. 34, 85-88).

Також представник позивача зверталась до Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, Комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з заявами аналогічними за змістом вищевказаним заявам (а.с. 35, 37-38).

Листом Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації від 06.04.2020 8/188-31 надано письмову інформацію аналогічну викладеній у листі Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області 950 від 09.04.2020 (а.с. 36).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Щодо позовних вимог про визнання проиправними дій Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса щодо заборони в`їзду позивача на тимчасово окуповану територію України, починаючи з 27.03.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні положення викладені в статті 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце

проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод

інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон 1382-IV) визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Частиною першою статті 2 Закону 1382-IV визначено, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно з ч. 1 статті 4 Закону 1382-ІV, законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України.

Відповідно до абзаців 7, 8 статті 12 Закону 1382-ІV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності, та на тимчасово окупованих територіях.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що кожен, хто на законних підставах перебуває на території України, має право на вільне пересування по території України. У виняткових випадках це право може бути обмежено на підставах, що визначені законами.

Закон 1382-IV встановлює випадки обмеження свободи пересування, а саме пересування відповідно до цього закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності та на тимчасово окупованих територіях.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2020 року 93-р "Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зокрема, установлено режим підвищеної готовності єдиної державної системи цивільного захисту для запобігання виникненню надзвичайної ситуації державного рівня внаслідок можливого поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р. Кабінет Міністрів України, установлено з 12 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. на всій території України карантин, та введено ряд обмежувальних заходів.

Указом Президента України від 13 березня 2020 року 87/2020 увведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV -2" (додається, підпункт 3 пункту 1 - для службового користування).

Відповідно до преамбули вказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року, розглянувши інформацію про епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням територією України та країн світу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), Рада національної безпеки і оборони України відзначає, що за висновками Всесвітньої організації охорони здоров`я розповсюдження COVID-19 у країнах світу набуло статусу пандемії, епідемічна ситуація в Україні набула надзвичайно загрозливого характеру, та з метою запобігання негативному розвитку епідемічної ситуації та забезпечення додержання статті 49 Конституції України Радою національної безпеки і оборони України, також було введено ряд обмежувальних заходів, в тому числі, щодо переміщення осіб через державний кордон України.

Постановою Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

Крім того суд зазначає, що факт спалаху у світі пандемії, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та його поширенням територією України є загальновідомим, а тому не підлягає доказуванню.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах особливого режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» 1207-VII від 15.04.2014 (далі - Закон 1207-VII).

Згідно з статтею 1 Закону 1207-VII, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Частиною першою та третьою статті 4 Закону 1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 10 Закону 1207-VII, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

При цьому, особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначає Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі Закон 2268-VIII).

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону 2268-VIII, тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей.

Частиною другою статті 1 Закону 2268-VIII, межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 9 Закону 2268-VIII, стратегічне керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснює Генеральний штаб Збройних Сил України.

Керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації безпосередньо у Донецькій та Луганській областях, здійснює Командувач об`єднаних сил, який призначається Президентом України за поданням начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України.

Командувач об`єднаних сил реалізує свої повноваження через Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України. Повноваження Командувача об`єднаних сил визначаються положенням про Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України, яке розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України та затверджується Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням Міністра оборони України.

Відповідно до ч. 5 статті 9 Закону 2268-VIII, військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та інші особи, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на час проведення таких заходів підпорядковуються Командувачу об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими до виконання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12 Закону 2268-VIII, в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року 815 затверджено Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій (далі Порядок 815).

Пунктом 1 Порядку 815 визначено, що цей Порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку 815, в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку 815 визначено, що кількість контрольних пунктів, їх місцезнаходження та межі, дорожні коридори визначаються рішенням Командувача об`єднаних сил за пропозиціями Донецької та Луганської облдержадміністрацій, обласних військово-цивільних або військових адміністрацій (у разі їх утворення) та оприлюднюються на офіційних веб-сайтах Міноборони, Адміністрації Держприкордонслужби, ДФС.

Наказом Командувача об`єднаних сил від 06.10.2019 № 942 "Про визначення контрольних пунктів в`їзду/виїзду", відповідно до пункту 4 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року 815, згідно отриманих письмових пропозицій голів Донецької обласної державної адміністрації, керівник обласної військово-цивільної адміністрації від 02 жовтня 2019 року № 0.1/25/1870/0/2-19 та Луганської обласної державної адміністрації, керівник обласної військово-цивільної адміністрації від 04 жовтня 2019 року № 3/15-4779, затверджено перелік контрольних пунктів в`їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей згідно переліку, що додається.

До вказаного переліку, в тому числі входить, контрольний пункт в`їзду/виїзду «Станиця Луганська», розташований у смт. Станиця Луганська, Станично-Луганського району Луганської області, на ділянці автомобільної дороги загального користування С131624, км 3+200 (КПП «Красна Талівка» «Луганськ»). Дорожній коридор «Станиця Луганська Щастя Новоайдар».

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку 815, контрольні пункти функціонують без вихідних, цілодобово. Пропуск осіб, транспортних засобів та товарів через такі пункти здійснюється відповідно до режиму їх функціонування, встановленого Командувачем об`єднаних сил.

Згідно з абзацами 6, 7 пункту 3 Порядку 815, за рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження та/або заборони переміщення осіб, не залучених до проведення таких заходів, транспортних засобів та товарів.

Виконання законних вимог уповноважених службових осіб військових формувань, правоохоронних та інших державних органів, яких залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, є обов`язковим для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях діє особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території.

Перетин меж тимчасово окупованої території особами, що не залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснюється виключно через визначені контрольні пункти в`їзду-виїзду.

При цьому, безпосереднє керівництво вказаними контрольними пунктами, здійснює Командувач об`єднаних сил, який встановлює відповідний режим їх функціонування.

Крім того суд зазначає, що за рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження щодо переміщення осіб, через пропускні контрольні пункти, в тому числі, щодо заборони їх переміщення.

Отже, встановлення режиму перетину меж окупованої території є дискреційними повноваженнями Командувача об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими як для осіб, які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, так і для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.

Як зазначено відповідачем 1 у відзиві на позовну заяву, з метою запобігання подальшого занесення на територію України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Командувачем об`єднаних сил винесено розпорядження від 21.03.2020 229, яким з 07 год. 00 хв. 22 березня 2020 року припинено пропускний режим в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках).

Враховуючи те, що позивач прибула до контрольно-пропускного пункту "Станиця-Луганська" для виїзду на тимчасово окуповану територію України 27 березня 2020 року, тобто вже після винесення відповідного розпорядження Командувача об`єднаних та припинення в контрольному пункті пропускного режиму, суд не вбачає ознак протиправності в діях відповідача 1 щодо заборони позивачу виїзду на тимчасово окуповану територію України.

Крім того, відповідачем-1 зазначено, що вказане розпорядження Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 229 має інформацію з обмеженим доступом.

При цьому суд зазначає, що інформація про призупинення з 22 березня 2020 року перетину через лінію розмежування через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій України, було оприлюднено на офіційному веб-сайті Луганської обласної військово-цивільної Державної адміністрації за посиланням http://loga.gov.ua/oda/press/news/uvaga_prizupineno_peretin_cherez_liniyu_rozmezhuvannya_osib_ta_transportnih_zasobiv, та неодноразово оголошувалась у засобах масової інформації.

Отже, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на її необізнаність щодо припинення в контрольному пункті пропускного режиму.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідач 1, відмовляючи позивачу у виїзді на тимчасово окуповану територію України, діяв у спосіб, на підставі та в межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України, а тому в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення з Луганського прикордонного загону імені Героя України Євгенія Пікуса моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог щодо протиправності дій відповідача 1.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 та відповідача 3 щодо ненадання позивачу харчування і тимчасового житла для проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як вже встановлено судом вище, розпорядженням Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року на всій території України установлено режим надзвичайної ситуації.

Крім того, розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 25 березня 2020 року 243 "Про встановлення режиму надзвичайної ситуації", на підставі статтей 6, 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", відповідно до статей 14, 71, 75, 76, 78 Кодексу цивільного захисту України, Положення про єдину державну систему цивільного захисту Луганської області, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 03.12.2015 № 593, зареєстрованим у Головному територіальному управлінні юстиції у Луганській області від 23.12.2015 № 42/1502, враховуючи протокол регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій від 25.03.2020 №7, з метою запобігання виникненню і поширенню на території області гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, невідкладного вжиття комплексу заходів та робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, установлено режим надзвичайної ситуації для територіальної підсистеми єдиної державної системи цивільного захисту Луганської області (http://loga.gov.ua/sites/default/files/golova-acts/200325243.pdf).

Отже, з 25 березня 2020 року, у зв`язку з епідемією гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на всій території України та, зокрема, на території Луганської області введено режим надзвичайної ситуації.

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності визначає Кодекс цивільного захисту України.

Відповідно до пункту 8 статті 2 Кодексу цивільного захисту України епідемія - масове поширення інфекційної хвороби серед населення відповідної території за короткий проміжок часу.

Згідно з пунктом 24 статті 2 Кодексу цивільного захисту України надзвичайна ситуація - обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.

Пунктом 35 статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено, що постраждалі внаслідок надзвичайної ситуації техногенного або природного характеру (далі - постраждалі) - особи, здоров`ю яких заподіяна шкода внаслідок надзвичайної ситуації.

Відповідно до статті 4 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Згідно з статтею 6 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про основи національної безпеки України", суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Статтею 14 Кодексу цивільного захисту України визначено, що у разі виникнення надзвичайної ситуації за рішенням відповідно Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міських державних адміністрацій для єдиної державної системи цивільного захисту у повному обсязі або частково для окремих її територіальних підсистем тимчасово встановлюється режим надзвичайної ситуації.

Відповідно до частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України, у разі виникнення надзвичайної ситуації з тяжкими наслідками за рішенням Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в Україні або у межах конкретної її території тимчасово вводиться режим надзвичайної ситуації.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 81 Кодексу цивільного захисту України, заходи життєзабезпечення постраждалих здійснюються під час надзвичайних ситуацій, а також під час ведення воєнних (бойових) дій або внаслідок таких дій.

Життєзабезпечення постраждалих полягає у створенні і підтриманні умов, мінімально необхідних для збереження життя і здоров`я населення в зонах надзвичайних ситуацій, на маршрутах евакуації і в місцях розміщення евакуйованого населення, за встановленими нормами і нормативами та включає забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності, місцем для тимчасового проживання, виробами медичного призначення, лікарськими засобами та комунально-побутовими послугами, а також транспортне та інформаційне забезпечення.

Види та норми майна, а також види та обсяги послуг щодо життєзабезпечення постраждалих встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 81 Кодексу цивільного захисту України, організація життєзабезпечення постраждалих покладається: у містах (крім міст Києва та Севастополя), селищах та селах - на органи місцевого самоврядування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Кодексу цивільного захисту України, постраждалий внаслідок надзвичайної ситуації - це особа, якій заподіяно моральну, фізичну або матеріальну шкоду внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків. Заходи соціального захисту та відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації включають: надання (виплату) матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення житлом, надання медичної та психологічної допомоги, надання гуманітарної допомоги, надання інших видів допомоги.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що під час надзвичайних ситуацій саме органи місцевого самоврядування, зобов`язані вживати відповідні заходи щодо життєзабезпечення постраждалих, які знаходяться на певній території. В даному випадку такий обов`язок покладено на Станично-Луганську селищну раду, на території якої перебувала позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 2020 року позивач звернулась до Станично-Луганської селищної ради з заявою про забезпечення місцем для тимчасового проживання та харчуванням, у зв`язку з неможливістю покинути межі смт. Станиця Луганська через введені для подолання епідемії обмеження.

Проте, листом № 415 від 14.04.2020 відповідач-3 відмовив у задоволенні заяви позивача, мотивуючи це тим, що позивача не визнано постраждалою особою.

Суд не погоджується з вказаними твердженнями Станично-Луганської селищної ради, з огляду на таке.

Суд зазначає, що позивач опинилась в складній життєвій ситуації, саме через карантині (обмежувальні) заходи та введення режиму надзвичайної ситуації на території України та у Луганській області, оскільки у зв`язку з ними, її було позбавлено можливості як для перетину лінії розмежування для виїзду до свого зареєстрованого місця проживання, так й для повернення до свого фактичного місця проживання, зареєстрованого за довідкою ВПО, оскільки усі регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні були заборонені.

Тобто, фактично у зв`язку з ситуацією в Україні, що склалась через епідемію COVID-19 та не залежать від волі позивача, позивач не мала можливості покинути межі смт. Станиця Луганська, що в свою чергу спричинило для неї певні негативні наслідки, оскільки вона залишилась без відповідного місця проживання, продуктів харчування, медикаментів, тощо.

Таким чином, суд зазначає, що вказані обставини не могли не призвести до негативних наслідків для позивача, в тому числі не завдати їй моральної шкоди.

Крім того, суд враховує те, що позивач є особою з інвалідністю та має захворювання на цукровий діабет, тобто потребує особливої уваги, регулярному прийомі ліків, особливого режиму харчування та належних побутових умов.

Отже, суд дійшов висновку, що через введені карантині обмеження внаслідок надзвичайної ситуації та епідемії COVID-19, та обмеження відповідних конституційних прав, позивачу було заподіяно як моральну, так й фізичну шкоди, а тому позивач у розумінні положень Кодексу цивільного захисту України є постраждалою особою.

Враховуючи наведене, позивач мала право на відповідний соціальний захист та відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайної ситуації, в тому числі, на отримання матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення тимчасовим житлом, отримання медичної, гуманітарної та інших видів допомоги, забезпечення яких в даному випадку з урахуванням норм Кодексу цивільного захисту України покладено на Станично-Луганську селищну раду Станично-Луганського району Луганської області.

Отже, відповідачем 3 не було вжито відповідних заходів для належного соціального захисту позивача, як постраждалої особи.

Крім того, відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд зазначає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, а тому при здійсненні своєї діяльності повинні керуватись Конституцією та законами України.

Відповідач 3, вважаючи, що надання соціальної допомоги позивачу без відповідного статусу постраждалої особи, не відноситься до його повноважень, фактично самоусунувся від вирішення проблем щодо соціального захисту особи, яка опинилася в складній життєвій ситуації та вимушено перебувала під час дії надзвичайної ситуації через епідемію, на території, де здійснює свої повноваження Станично-Луганська селищна рада, та невідкладно потребувала у наданні відповідної соціальної допомоги.

На думку суду, вказана бездіяльність Станично-Луганської селищної ради, призвела до більш негативних наслідків, що поставили під загрозу життя і здоров`я позивача, аніж ті дії, які б міг вчинити відповідач 3 щодо належного соціального захисту позивача, але які, на його думку, потенційно виходили б за межі його повноважень, як то вважає відповідач 3.

Таким чином в даному випадку Станично-Луганською селищною радою було допущено протиправну бездіяльність, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки, судом встановлено, що в даному випадку саме на Станично-Луганську селищну раду Станично-Луганського району Луганської області було покладено обов`язок щодо життєзабезпечення позивача, у позовних вимогах про визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів 2 та 3 невідкладно надати позивачу тимчасове житло для проживання і забезпечити харчування, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що за окремим рішенням Командувача об`єднаних сил 25.04.2020 позивачу було надано дозвіл на перетин до тимчасово окупованої території.

Таким чином, враховуючи те, що станом на день розгляду справи позивач виїхала з території смт. Станиця Луганська до тимчасово окупованої території України, потреба позивача в проживанні та харчуванні на території Станично-Луганського району відпала, а тому в даній частині позовних вимог також слід відмовити.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 5 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З аналізу зазначених норм вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 1 та 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вирішуючи питання щодо наявності моральних страждань в позивача, викликаних протиправною бездіяльністью відповідача 3, суд враховує встановлені щодо особи позивача обставини: її похилий вік (62 роки), наявність захворювання (цукровий діабет, 3 група інвалідності), відсутність постійного житла та близьких осіб, родичів на території смт. Станиця Луганська, непрацездатність, обмежений матеріальний стан (з 30.09.2011 отримує пенсію по інвалідності).

Враховуючи вказані обставини суд дійшов висновку, що бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання позивачу, яка є соціально вразливою особою через похилий вік, наявність певного захворювання, належного соціального захисту, шляхом забезпечення позивача житлом або тимчасовим притулком, надання медичної, гуманітарної та інших видів допомоги спричинило для неї моральні страждання у вигляді почуття соціальної незахищеності, безпритульності, безпорадності, в наслідок необхідності проживання на КПВВ в нелюдських умовах з 27.03.2020 по 24.04.2020, що підтверджено фотоматеріалами (а.с. 16-18), та відеодоказом, який є у вільному доступі на сайті https://www.youtube.com/watch?v=PWaQFT6aVCw.

Отже, факт заподіяння значної моральної шкоди позивачу протиправною бездіяльністю відповідача 3 підтверджено належними доказами, тому суд дійшов висновку що співмірним відшкодуванням завданих моральних страждань є сума стягнення у розмірі 14000,00 грн, зазначена позивачем у позові, яка підлягає стягненню з відповідача 3, оскільки саме його протиправною бездіяльністю завдано моральні страждання позивачу.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області солідарно з відповідачем 3, не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено ознак протиправності в діях відповідача 2 та спільну бездіяльність зазначених відповідачів.

Отже, виходячи з системного аналізу наведеним норм законодавства та обставин справи, суд дійшов щодо часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі (а.с. 46-48).

При цьому, згідно з ч. 1 статті 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до ч. 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Суд зазначає, що з огляду на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2020 року 2102,00 грн, встановлений статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, та враховуючи те, що в позові заявлено 6 позовних вимог як майнового, так і немайнового характеру, позивач за подання даної позовної заяви повинен був сплатити судовий збір у розмірі 5044,80 грн.

При цьому, суд враховує те, що позивач є пенсіонером та особою з інвалідністю, тобто відноситься до найменш соціально захищеної верстви населення, та те, що позивачем заявлено значну кількість позовних вимог, в більшості яких позивачу відмовлено, а тому покладення судового збору на позивача пропорційно задоволених позовних вимог, може бути значним тягарем для позивача та завдати значної шкоди її матеріальному стану.

Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає за необхідне звільнити позивача від сплати судового збору.

Щодо решти судового збору, суд зазначає, що враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, а саме в частині, що стосується Станично-Луганської селищної ради, до якої було заявлено дві позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з останнього судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Керуючись ст.ст.6, 7, 90, 242, 245, 246, 255, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загіну імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями і бездіяльністю суб`єктів владних повноважень задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання ОСОБА_1 харчування та тимчасового житла для проживання.

Стягнути з Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області (ідентифікаційний код: 04335766, місцезнаходження: 93600, Луганська обл., Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 52) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 14000,00 грн (чотирнадцять тисяч гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з з Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області (ідентифікаційний код: 04335766, місцезнаходження: 93600, Луганська обл., Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 52) на користь Державного бюджету України, судовий збір у розмірі 1681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 коп.).

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць з відрахуванням обов`язкових податків та зборів допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Ірметова