Справа № 200/2120/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року справа №200/2120/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Грищенко Є.І.) від 31 березня 2020 р. (повний текст рішення складений 31 березня 2020 року) у справі № 200/2120/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дії щодо відмови у виплаті заборгованості зі сплати страхових виплат з липня 2015 року по квітень 2019 року, зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість, яка утворилась в стані припинення страхових виплат з липня 2015 року по квітень 2019 року включно.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправними дії щодо відмови у виплаті заборгованості зі страхових виплат за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2019 року, зобов`язано нарахувати та виплатити заборгованість зі страхових виплат за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2019 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач зазначив, що судом не прийнято до уваги те, що згідно з постановою КМУ від 01.10.2014 року №531 особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Відповідач також зазначив, що постановою КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року №637 визначено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнобов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється зі місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 року №509.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності 40 відсотків та 3 групу інвалідності безстроково.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 26 травня 2017 року № .

Відповідно до довідок № 039867 та № 439045 позивач є особою з інвалідністю третьої групи, якому встановлено 65 % втрати працездатності з 28 липня 2011 року безстроково.

Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, відокремленим підрозділом якого є Краматорське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебував на обліку в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, де з 10 червня 2015 року припинено виплату страхових виплат у зв`язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до постанови від 20 жовтня 2016 року № 0516/5954/18.

Постановою Краматорського відділення управління від 26 червня 2019 року №0526/13071/13071/19 позивачу продовжено виплату щомісячних страхових виплат з 01 червня 2019 року безстроково.

На заяву позивача щодо виплати заборгованості зі страхових виплат за минулий період відповідач листом від 02 грудня 2019 року № 01-03.2/4084 повідомив, що з липня 2015 року по квітень 2019 року особова справа обліковувалась у Хрестівському відділенні управління. Протягом цього періоду із заявою про продовження виплати страхових виплат позивач не звертався у зв`язку з чим нарахування страхових виплат не здійснювалось, а отже заборгованість зі страхових виплат відсутня.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 11 березня 2020 року № 2501-032/010211 позивачу з липня 2015 року по квітень 2019 року включно не нараховувались та не виплачувались страхові виплати.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним є питання виплати за період з липня 2015 року по квітень 2019 року щомісячних страхових виплат.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

З 22.11.2014р. набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», статтею 46 якого визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для призупинення позивачеві страхових виплат.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач, не виплачуючи страхові виплати позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позовні вимоги.

Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись положеннями ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який має вищу юридичну силу, а тому посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №531 та від 05.11.2014 року №637, колегією суддів не прийнято до уваги.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі № 200/2120/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №200/2120/20-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 26 травня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 травня 2020 року є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко