Справа № 640/7129/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

21 травня 2020 року м. Київ № 640/7129/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., ознайомившись із матеріалами позовної заяви та доданими до неї матеріалами ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась з позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в якому просить суд, визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Верховного Суду України № 231-к від 27.02.2018 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та зобов`язати Верховний Суд України поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника правового управління Верховного Суду України з дня звільнення - з 28 лютого 2018 року.

Ухвалою суду від 30.03.2020 дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з моменту отримання зазначеної ухвали про залишення без руху для усунення недоліків.

В даній ухвалі зазначено, що позовна заяви містить ряд недоліків, які позивачу необхідно усунути шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та належних доказів поважності причин його пропуску; завіреної у встановленому порядку копії паспорта позивача.

На виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 про залишення позовної заяви без руху, від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Дана заява обґрунтована тим, що незважаючи на звільнення позивача з роботи ще 27.02.2018, строк на звернення з даним позовом повинен відраховуватись з моменту усунення побоювань позивача за свою професійну долю як юриста, побоювання помсти з боку невдоволених політиків, побоювання та страху сплеску словесної, а то й фізичної агресії, спрямованої з боку радикально налаштованих прихильників ліквідації суду, побоювання щодо можливості безперешкодного поновлення на роботі у період, поки Конституційний Суд України не прийняв свого рішення по суті конституційного подання.

Разом з тим, позивач зазначає, що зазначенні побоювання перестали існувати з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 31, ст. 545) зі змінами.

До того ж, позивач просив суд поновити пропущений строк звернення до суду з даним позовом, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Розглянувши матеріали адміністративного позову, додатки до нього та дослідивши клопотання позивача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 зазначеної статті визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, за змістом ст. 122 КАС України початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Так, з додатків до позовної заяви не вбачається, а позивачем не надано суду належних доказів коли саме останньою отримано копію оскаржуваного наказу, проте зазначає, що трудову книжку отримано 28.02.2018.

В свою чергу, позовну заяву подано до суду 24.03.2020, що підтверджується штампом Укрпошти на конверті, який міститься в матеріалах справи, тобто з пропуском місячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.

Разом з тим, наведенні у заяві доводи та аргументи про наявність поважних причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з публічними висловами різного рівня посадових осіб щодо необхідності ліквідації Верховного Суду України є безпідставними, оскільки зазначенні вислови не стосуються безпосередньо ОСОБА_1 .

До того ж, суд вважає, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) не може слугувати підставою для поновлення позивачу строку на звернення до суду, адже даний актом суду вирішено виключно питання відповідності/невідповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», проте аж ні як не прав, свобод та інтересів позивача.

Таким чином, суд не вбачає в наведених доводах та аргументах позивача, реальної не можливості скористатися правом на судовий захист у строк встановлений процесуальним законом.

Отже, позивач з 28.02.2018 був обізнаний про його звільнення з роботи, проте з цим позовом звернувся лише 24.03.2020, тобто з пропуском місячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.

За таких обставин, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

Так, позовну заяву позивачем подано до суду лише 24.03.2020, тобто з пропуском строку звернення передбаченого адміністративним судочинством в даній категорії справ.

Вищезазначене дає підстави стверджувати, що позивач мав реальну можливість вчасно звернутись до суду у строки передбачені нормами чинного законодавства.

Отже, позивачем не наведено будь - яких доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, в силу чого, суд не вбачає підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд також звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що до суду позивач звернувся з порушенням строку звернення та відсутністю підстав для поновлення пропущеного строку, оскільки підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду є неповажними.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Керуючись ст.ст. 123, 169, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом

Ухвала суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда