Справа № 640/10164/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Київ № 640/10164/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправним та скасувати наказ, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті , в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №658-к від 03.05.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті;

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 03.05.2019 року;

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті, яка полягає у не запропонуванні ОСОБА_1 рівнозначної посади відповідно до його кваліфікації, досвіду роботи та рівню освіти та не наданні інформації на запити про надання публічної інформації та заяви ОСОБА_1 щодо надання інформації про всі наявні вакантні посади державної служби, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та рівня освіти;

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті запропонувати ОСОБА_1 всі вільні вакантні посади, на які може претендувати ОСОБА_1 з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.05.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 505,37 грн;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 35000,00 грн.

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за місяць.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва суду від 27.06.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає наступне, ОСОБА_1 було запропоновано посади в апараті Укртрансбезпеки, однак від позивача заяви на переведення до управління персоналом не надано, а відтак відповідач діяв у межах норм чинного законодавства, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивача подано відповідь на відзив, де зазначено про незгоду з позицією відповідача з приводу заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

03.07.2012 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті у сфері автомобільного транспорту та дорожнього господарства управління державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті за переведенням з Голоавтотрансінспекції. Обставина підтверджується записом у трудовій книжці Позивача за порядковим № 25.

21.07.2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу адміністративних послуг та ведення реєстру Управління ліцензування та адміністративних послуг відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади "Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті реорганізовано шляхом злиття в Державну службу України з безпеки на транспорті". Обставина підтверджується записом у трудовій книжці Позивача за порядковим № 28.

25.01.2016 року ОСОБА_1 був переведений на посаду головного спеціаліста відділу контролю та ліцензійних умов та систем управління надання адміністративних послуг на залізничному транспорті Департаменту надання адміністративних послуг. Обставина підтверджується записом у трудовій книжці Позивача за порядковим № 29.

07.11.2016 року ОСОБА_1 переведений на посаду головного спеціаліста Сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг. Обставина підтверджується записом у трудовій книжці Позивача за порядковим № 30.

17.10.2018 року Позивач отримав попередження за підписом Голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняк М., відповідно до якого його повідомлено про звільнення відповідно до п.1 ч. 1 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням (далі - попередження про звільнення).

В якості підстави для звільнення в попередженні вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» №1095 від 06.09.2017 року створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим, з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Також, в попередженні було вказано, що відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік» №805 від 05.10.2018 року виключено посаду головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг.

Окрім наведеного, попередження містило інформацію про запропоновану Позивачу посаду державного інспектора відділу контролю на автомобільному транспорті Управляння державного контролю на наземному транспорті (строковий трудовий договір), з посадовим окладом згідно зі штатним розписом - 3471,00 грн.

Та попереджено про звільнення у разі незгоди щодо переведення на запропоновану посаду, відповідно до ч. 4 ст. 43 Закону України "Про державну службу", ст. 492 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

08.10.2018 року Відповідачем було прийнято наказ № 2192-К "Про попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті".

Позивач 19.10.2108 року звернувся із заявою до Голови Державної служби з безпеки на транспорті Ноняка М.В. та у зв`язку з отриманням 17.10.2018 року попередження про зміни істотних умов державної служби, просив запропонувати рівноцінну (рівнозначну) посаду, зазначену у штатному розписі, який затверджено наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2108 року № 805 "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік", відповідно до кваліфікації, досвіду роботи та освіти Позивача.

У відповідь на цю заяву Позивача від 19.10.2018 року Відповідачем 05.11.2018 року за вих. № 2493/09/14-18 не запропонована Позивачу інша рівнозначна посада державної служби та замість такої пропозиції повідомлено про отримання Позивачем 17.10.2018 року попередження з пропозицією посади.

19.03.2019 року Позивач звернувся до Відповідача із запитами на отримання публічної інформації з проханням надати інформацію про наявність в центральному апараті Укртрансбезпеки вакантних посад державної служи категорії "В" станом на 19.10.2018 року, станом на 03.12.2018 року, станом на 04.02.2019 року, станом на 19.03.2018 року та копію Наказу Укртрансбезпеки № 805 "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік".

У відповідь на запити про надання публічної інформації 25.03.2019 року за вих. № 2141/09/15- 19, Відповідачем повідомлено, що поняття "наявність в центральному апараті Укртрансбезпеки вакантних посад державної служби категорії "В" станом на 19.10.2018 року, 03.12.2018 року, 19.03.2018 року" не передбачене жодним нормативно-правовим актом, що регулює питання пов`язане з обліком працівників бюджетних установ, тому не представляється можливим надати запитувану інформацію.

25.03.2019 року та 26.03.2019 року Позивач звернувся із заявами до Відповідача та просив перевести Позивача на посаду головного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва, яка станом на 25.03.2019 року є вакантною / посаду головного спеціаліста відділу забезпечення роботи Голови Управління організації роботи Голови, яка станом на 26.03.2019 року є ваканатною.

19.04.2019 року за вих. № 2713/09/15-19 у відповідь на заяву Позивача від 19.03.2019 року Відповідачем повідомлено, що Позивачу пропонувалась рівнозначна посада категорії "В", а саме головного спеціаліста відділу кадрової роботи Управління роботи з персоналом (строковий трудовий договір).

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті за №658-к від 3.05.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, позивач вважає не законним, або таким, що прийнятий у відповідності до вимог актів законодавства та з дотриманням процедури, визначеної для прийняття таких наказів.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої, четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки.

Згідно наказу Укртансбезпеки від 08 жовтня 2018 року №2192-к «Про попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті» доручено управлінню персоналом вжити заходів в установленому порядку щодо попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті (позивач ознайомлений з наказом 10 жовтня 2018 року).

При цьому, звільненню позивача передувало пред`явлення йому попередження, де вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2017 року №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб; вищезазначені заходи призвели до змін у структурі та штатному розписі Укртрансбезпеки, в організації праці та її істотних умов. Відповідно до нової структури та штатного розпису Укртрансбезпеки на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 05 жовтня 2018 року №805 позивача повідомлено про зміну істотних умов державної служби; посаду начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг виключено та запропоновано позивачу посаду старшого державногго інспектора відділу контролю на автомобільному транспорті Управління державного контролю на наземному транспорту (строковий трудовий договір), з посадовим окладом згідно зі штатним розписом - 3741,00 грн.. У разі згоди на переведення на вищезазначену посаду позивачу запропоновано подати заяву про переведення; у разі незгоди щодо переведення на запропоновану посаду, відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України, через 2 місяці з дати ознайомлення з цим попередженням ОСОБА_2 буде звільнено на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Також позивачу надано право звільнитись за власним бажанням, за угодою сторін або звільнитись за переведенням до іншого підприємства, установи, організації. Згідно відмітки про ознайомлення з попередженням позивач просив надати йому перелік вакантних посад, що відповідають його досвіду та займаній посаді.

Як вбачається із наявних у справі доказів, позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, а саме посада, яку обіймав позивач, скорочена.

Проте, як вбачається зі змісту попередження від 17 жовтня 2018 року позивача попереджено про звільнення у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду, відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу» підставою для зміни істотних умов державної служби є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 Закону України «Про державну службу» підставою для зміни істотних умов державної служби є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Частина третя статті 43 Закону України «Про державну службу» встановлює, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Однак, відповідач не надав доказів, які б підтверджували зміну істотних умов служби та, як наслідок, правомірності зазначення у попередженні від 17 жовтня 2018 року підстав для звільнення відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Водночас, відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» визначається законодавством про працю.

Згідно пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами для припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до частини третьої статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Згідно положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

При цьому, положеннями статті 42 Кодексу законів про працю визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу зазначених норм слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний був запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади та з`ясувати, наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

При цьому, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник вивільнюється, працював.

Роботодавець є таким, що виконав свій обов`язок з працевлаштування, якщо працівникові запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така ж думка висловлена у постанові Верховного суду від 22 травня 2019 року у справі №813/5500/14, адміністративне провадження К/9901/15302/18, від 18 жовтня 2017 року №6-1723цс17.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, зокрема, скорочено посаду, яку обіймав позивач, останньому запропонована лише одна вакантна посада, яка є нижчою, ніж займана позивачем.

При цьому, на численні звернення позивача щодо надання інформації про наявні вакантні посади відповідачем надавалися відповіді, згідно яких не представляється можливим надати інформацію у зв`язку з тим, що жодним нормативно-правовим актом, що регулює питання, пов`язане з обліком працівників бюджетних установ, не передбачено поняття «перелік вакантних посад державних службовців категорії «В», які є в Укртрансбезпеки».

Як вбачається з пропозицій, зазначені посади позивачу запропоновані не були. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідачем, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надано суду жодних пояснень та доказів на підтвердження скорочення чисельності або штату державних службовців з одночасною відсутністю можливості пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі позивачу.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади суд вважає, що під час судового розгляду справи підтверджено порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, судом не приймається до уваги послання відповідача на акт про відмову від запропонованої позивачу посади, оскільки відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» не передбачено як підставу для звільнення складання акта про відмову від подання заяви.

Додатково суд зазначає, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог до посад, які зазначені як вакантні у наданій позивачу інформації та які не пропонувалися позивачу в період попередження його про наступне вивільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено процедуру звільнення із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та про задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи неправомірність прийняття відповідачем наказу, суд дійшов висновку також про задоволення вимоги позивача шляхом поновлення його на посаді головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 03.05.2019 року.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 04.05.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 505,37 грн.

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 35000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що зазнав значних моральних страждань, так як, отримавши попередження від 10 жовтня 2018 року змушений був неодноразово звертатися устно і письмово із запитами до відповідача щодо надання інформації про вакантні посади, готувати відповідні скарги, що внесло суттєвий дискомфорт у його звичний спосіб життя, вимагало додаткових зусиль, часу, втрати нормальних життєвих зв`язків тощо.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 35000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку; тому, виходячи з меж розумності, враховуючи період за який виникла заборгованість, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем не доведена правомірність звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Державної служби з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (03135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, ), про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №658-к від 03.05.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті;

3. Зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 03.05.2019 року;

4. Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті, яка полягає у не запропонуванні ОСОБА_1 рівнозначної посади відповідно до його кваліфікації, досвіду роботи та рівню освіти та не наданні інформації на запити про надання публічної інформації та заяви ОСОБА_1 щодо надання інформації про всі наявні вакантні посади державної служби, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та рівня освіти;

5. Зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті запропонувати ОСОБА_1 всі вільні вакантні посади, на які може претендувати ОСОБА_1 з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності;

6. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.05.2019 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи із середньоденного розміру заробітку 505,37 грн;

7. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 5000,00 грн.

8. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за місяць.

9. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур