Справа № 804/2021/15
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 травня 2020 року

Київ

справа №804/2021/15

адміністративне провадження №К/9901/27151/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 (головуючий суддя Чумак С.Ю., судді: Гімон М.М., Юрко І.В.) у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Криворізької центральної об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування рішення про застосування штрафних санкцій, податкового повідомлення-рішення та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Криворізької центральної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - Криворізька ЦОДПІ, відповідач), у якому позивач просить визнати противоправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.01.2015 №, рішення про застосування штрафних санкцій від 19.01.2015 №, вимогу про сплату боргу №Ф- від 31.12.2014.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2015 адміністративний позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2015, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.03.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 у справі 804/2021/15.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №804/2021/15 за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 матеріали справи прийнято судом до провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін на 19.05.2020.

В обґрунтування касаційної скарги ФОП ОСОБА_1 посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, вказує, що судом не в повному обсязі досліджено матеріали справи, не прийняті до уваги доводи та факти позивача. У свою чергу, судом першої інстанції правомірно встановлено, що акт перевірки не містить достатніх фактичних даних, які підтверджують порушення позивачем податкового законодавства. Позивач вважає, що на підтвердження своїх висновків відповідач не надав жодного документального підтвердження та доказу, висновки базуються лише на припущеннях та поясненнях бухгалтера, а не на дослідженнях первинних документів, даних бухгалтерського обліку наданих до перевірки. У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2015 - залишити без змін.

Відповідач правом подання заперечення на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі наказу від 28.11.2014 №724 посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період 3 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки 31.12.2014 складений акт №2132/173/ НОМЕР_1 , у висновку якого зазначено, що встановлені порушення:

статей 139, 163, 164, 167, 177 Податкового Кодексу України, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності 55190,28грн.;

пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік

єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", у результаті чого з урахуванням вимог частини одинадцятої статті 8 цього Закону підлягає донарахуванню сума єдиного внеску в розмірі 121 304,95грн.

В обґрунтування висновків акту перевірки перевіряючим зазначено, що:

обсяг валового доходу відповідно декларацій про доходи від 10.02.2014 № визначено в сумі - 4725375грн., а за результатами перевірки встановлено дохід в сумі 4725375грн. Розбіжності у сумі 99582грн. виникли в результаті невірного визначення валового доходу за 2013 рік. Так, в результаті коштів, які надійшли на розрахунковий рахунок від реалізації продукції сума валового доходу складає 4725375грн. Відповідно до пояснень бухгалтера ОСОБА_2 від 19.12.2014 при заповненні податкової декларації виникли арифметичні помилки у сумі 99582грн.

валові витрати, відображені у декларації про доходи, наданій ФОП ОСОБА_1 до податкового органу складають 4557321грн., а при перевірці встановлені витрати в сумі 4307321грн. Розбіжності у сумі 250000,00грн. виникли в результаті невірного визначення валових витрат за 2013 рік. Так, в результаті визначення валових витрат за 2013 рік ФОП ОСОБА_1 до витрат включено сплату грошових коштів ДП "Гулівер" у сумі 300000грн., які фактично не сплачені в 2013 році. Відповідно пояснень бухгалтера ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 та доданого до пояснень руху коштів по розрахунковому рахунку, зазначена сума сплачена 03.01.2014, отже, витрати фактично понесені в 2014 році.

оподатковуваний дохід відповідно декларацій про доходи від 10.02.2014 № складає 64472грн., а за результатами перевірки встановлено дохід в сумі 418054грн.

Таким чином, відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_1 порушено пункт 177.2 статті 177.2 Податкового кодексу України, а саме занижено оподатковуваний дохід за 2013 рік на суму 349582,00грн., та з урахуванням статті 167 Податкового кодексу України за результатами перевірки донараховано ПДФО за 2013 рік -55190,28грн.

У ході перевірки питань правомірності декларування доходу, отриманого від провадженням господарської діяльності, в результаті порушень податкового законодавства, викладених в акті, встановлено заниження оподатковуваного доходу у 2013 році на загальну суму 349582,00грн. У результаті чого, ФОП ОСОБА_1 занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 рік у сумі 121304,95грн. (349582,00 х 34,7%).

За результатами перевірки відповідачем винесені:

податкове повідомлення-рішення від 19.01.2015 № з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується особами за результатами річного декларування на суму 68987,85грн., у тому числі: 55190,28грн. основного платежу та 13797,57грн. фінансових санкцій;

рішення від 19.01.2015 № про застосування штрафних санкцій на суму 133435,45грн., у тому числі: 121304,95грн. основного платежу; вимога про сплату боргу (недоїмки) на суму 12130,50грн.

Крім того, контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу від 31.12.2014 №Ф-.

Вважаючи вказані рішення податкового органу протиправними, ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про їх скасування.

Суд першої інстанції позов задовольнив, посилаючись на те, що акт перевірки не містить достатніх фактичних даних, які підтверджують порушення податкового законодавства позивачем та не може бути підставою для прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень. Оскільки у ході перевірки податковою інспекцією помилково було встановлено порушення правил визначення чистого оподатковуваного доходу (прибутку), суд вважав, що відсутні правові підстави для збільшення грошового зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено. Суд дійшов висновку, що розбіжності у сумах виникли в результаті невірного визначення валових витрат за 2013 рік. Оскільки оплату ДП «Гулівер» позивачем проведено у 2014 році, то зазначені витрати позивач повинен був задекларувати саме у вказаному році, а не у 2013 році, як він помилково зробив. З огляду на вказане колегія суддів вважає правомірним висновок податкового органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб. Також, податковим органом встановлено розбіжність загального валового доходу. Різниця при обчисленні доходу позивача утворилась внаслідок надходження коштів саме у 2013 році, відтак, висновок податкового органу про необхідність врахування цієї суми саме при обчисленні доходу за 2013 рік є правомірним. Таким чином, позивачем занижено оподатковуваний дохід за 2013 рік, отже і занижено розмір єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 рік, у зв`язку з чим вимога про сплату боргу є обґрунтованою та законною.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пунктом 177.2. статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

У свою чергу, пунктом 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України передбачено, що до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб`єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Тобто застосовується касовий метод обчислення виручки, при якому враховуються всі надходження коштів, отримані на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб`єкта малого підприємництва.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, за змістом пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У справі, що розглядається слід вважати правильним висновок, що до витрат певного періоду (з 01.01.2013 по 31.12.2013), включаються тільки прямі валові витрати, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності. Однак, факт одержання доходу може бути підставою для включення до валових витрат звітного періоду не всіх видатків, а тільки тієї їх частини, яка прямо цьому доходу відповідає.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що згідно акту перевірки, у декларації за 2013 рік позивачем вказана сума валового доходу у розмірі 4'625'793грн. При цьому, податковим органом визначено загальну суму валового доходу у розмірі 4'725'375грн. Таким чином, податковим органом встановлено розбіжність загального валового доходу в розмірі 99582грн.

Як вказав суд, позивач пояснив, що вказані розбіжності виникли у зв`язку з тим, що у 2013 році на його рахунок частково надійшла дебіторська заборгованість контрагентів за попередні роки, що підтверджується зменшенням такої заборгованості станом на 01.01.2014 у порівнянні з 01.01.2013.

Проте, вказані доводи визнано судом безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, при визначенні обсягу виручки застосовується касовий метод, тобто грошові кошти вважаються виручкою того податкового періоду, в якому вони надійшли на рахунок платника податків.

Оскільки вказана різниця при обчисленні доходу позивача в розмірі 99582грн. утворилась внаслідок надходження коштів саме у 2013 році, то висновок податкового органу про необхідність врахування цієї суми саме при обчисленні доходу за 2013 рік є правомірним.

Крім того, в ході перевірки правильності сум фактичних витрат встановлено, що позивачем у 2013 році задекларовано вартість придбаного товару, який використаний у виробництві продукції 3861476грн., тоді як за результатами перевірки сума витрат встановлена в розмірі 361147грн., різниця складає 250000грн.

Розбіжності у вказаній сумі виникли в результаті невірного визначення валових витрат за 2013 рік. Так, в результаті визначення валових витрат за 2013 рік ФОП ОСОБА_1 до витрат включено сплату грошових коштів ДП «Гулівер» у сумі 300000грн. (в т.ч. ПДВ 50000грн.), які сплачені 03.01.2014, отже, витрати позивачем фактично понесені у 2014 році. Вказані обставини представниками сторін в судовому засіданні підтверджені.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді.

У випадку, що розглядається, у якості валових витрат за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, які впливають на розмір суми чистого оподатковуваного доходу, включається лише валові витрати, отримані у 2013 році.

Оскільки оплату ДП «Гулівер» в розмірі 300000грн. позивачем проведено у 2014 році, то зазначені витрати позивач повинен був задекларувати саме у вказаному році, а не у 2013 році, як він помилково зробив.

З огляду на вказане, правильним можна вважати висновок податкового органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб в розмірі 55190,28грн.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 19.01.2015 року № , виходячи із вищевикладених доводів та досліджених доказів, є правомірним.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з доходів, отриманих від провадження господарської діяльності.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Базою нарахування єдиного внеску, відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Як встановлено, позивачем занижено оподатковуваний дохід у 2013 році на загальну суму 349582грн.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, з урахуванням викладеного, оскільки позивачем занижено оподатковуваний дохід за 2013 рік на 349582грн, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про заниження позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 рік у сумі 121304,95грн. (349582*34,7%), у зв`язку з чим вимога про сплату боргу від 21.12.2014 у розмірі 121304,95грн. є законною.

Крім того, за результатами розгляду справи судом встановлено заниження позивачем оподатковуваного доходу за 2013 рік на суму 349582грн. (99582 +250000 ) та визначено єдиний внесок в розмірі 121304,95грн. і дана обставина підтверджена в ході апеляційного розгляду справи, суд правомірно вважав, що рішення про застосування штрафних санкцій від 19.01.2015 № в сумі 13797,57грн. також є обґрунтованим і законним.

За наслідками касаційного розгляду, Суд дійшов висновку, що апеляційним судом не допущено неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи, повно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надано їм належну правову оцінку на підставі норм закону. Висновки суду апеляційної інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За наслідками касаційного розгляду Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 340, 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду