Справа № 160/4481/20
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2020 року Справа № 160/4481/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняКручини Ю.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови, -
У письмових поясненнях, поданих представником позивача 15.05.2020 року, викладено пояснення, аналогічні обґрунтуванню позовної заяви, наголошено, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду, та фактичне стягнення суми боргу, тобто виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми, але державним виконавцем не було вжито заходів примусового виконання рішення в межах ВП №58162291.
Ухвалою суду від 19.05.2020 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 26.05.2020 року о 15:00 год. Цією ж ухвалою суду витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження №58162291.
У судове засідання, призначене на 26.05.2020 року, позивач та представник відповідача не прибули, належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи. 26.05.2020 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, у заяві позов підтримав, просив суд його задовольнити. У відзиві від 26.05.2020 року представник відповідача також просив суд розглянути позовну заяву без участі державного виконавця відділу, з урахуванням заперечень, викладених у відзиві.
Розглянувши подані документи і матеріали, враховуючи позицію позивача, викладену у позові та позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Відповідно до ч.1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною 4 ст.27 Закону №1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, стягувачем самостійно було задоволено вимоги, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, без участі державного виконавця, реалізацією такого майна було частково погашено заборгованість за кредитним договором, а саме анульовано борг за кредитом у розмірі 376578,58 доларів США, а залишкову частину боргу прощено.
Пунктом 1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Тобто, з 23.01.2019 року від відкриття виконавчого провадження та до моменту повернення виконавчого документа стягувачу, відповідачем не було здійснено дії щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за договором №291003/1-USD від 29.10.2003 року.
Судом встановлено, що відповідачем було винесено постанову про арешт коштів та майна боржника, але фактичного виконання рішення суду позивачем в рамках виконавчого провадження №58162291 не відбувалось. Відповідачем не було фактично стягнуто з боржника суми заборгованості за кредитним договором та не перераховано на рахунок стягувача. Виконавче провадження завершилось у зв`язку із самостійними діями з боку стягувача та прощенням АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості.
Таким чином, саме виконання судового рішення, згідно вимог виконавчого документу не відбулося, грошові кошти заборгованості за виконавчим документом з боржника за час дії виконавчого провадження стягнуто не було, виконавчий документ було повернуто стягувачу за його власною заявою. Матеріали справи не містять письмових доказів того, що відповідачем було стягнуто з позивача на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №291003/1-USD від 29.10.2003 року у сумі 376578,58 доларів США.
Відповідно до ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Тобто, положення ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п.1 ч.1 ст.37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
При цьому п.21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
За таких обставин, суд вважає, що при стягненні виконавчого збору, відповідно до ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника суми виконавчого збору без реального виконання рішення суду.
Таким чином, суд вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам ст.27 Закону №1404-VIII.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), яка в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України, має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 139, 241-245, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко