Справа № 809/12/17
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 травня 2020 року

Київ

справа №809/12/17

адміністративне провадження №К/9901/40125/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017 (суддя Могила А.Б.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 (головуючий суддя Глушко І.В., судді: Большакова О.О., Макарик В.Я.) у справі №809/12/17 за позовом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Коломийська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (далі - ОДПІ, позивач) звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути в дохід Державного бюджету України податковий борг у сумі 13141,37грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017, позов задоволено частково.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.07.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 у справі №809/12/17

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали касаційної скарги №809/12/17 згідно правил підпункту 4 частини першої Розділу VІІ Перехідних положень цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 18.05.2020 прийнято матеріали справи до провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні без повідомлення сторін на 19.05.2020.

В обґрунтування касаційної скарги, з урахуванням уточнень до касаційної скарги, позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, судами допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи. На думку позивача, висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Податковий орган вказує, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, а не правомірності нарахування податкового боргу, відтак предметом доказування у даній справі мають бути обставини, що свідчать про наявність підстав можливого стягнення податкової заборгованості. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення у цій частині, яким позов задовольнити.

Відповідач правом подання заперечення на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає касаційному розгляду справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 16.12.2014 зареєстровано фізичною особо-підприємцем, що підтверджується копією Витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23.12.2016.

На підставі наказу ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 15.06.2016 №600 та згідно направлень на перевірку від 15.06.2016 №731, 732, у присутності ФОП ОСОБА_1 посадовими особами податкового органу проведено фактичну перевірку господарської одиниці магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що належить суб`єкту господарської діяльності ОСОБА_1 .

За результатами перевірки складено акт від 22.06.2016 №71/09-19-21-11/1/ НОМЕР_1 , у якому встановлено, що відповідачем здійснено роздрібну торгівлю алкогольними напоями - вином "Портвейн 333" 0,7л, міцністю 17,5% за ціною 23грн. за пляшку, тобто за ціною нижчою за встановлену мінімальну роздрібну ціну на такі напої - 27грн. Крім того, контролюючим органом встановлено факт продажу алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці суб`єктом господарювання, що не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування, зокрема - пива "Микулинецьке" на розлив, ємкістю 0,5л. по ціні 10грн.

В наданих письмових поясненнях від 22.06.2016 відповідачем підтверджено продаж алкогольного напою - вина "Портвейн 333" 0,7л за ціною, нижчою за встановлену мінімальну роздрібну ціну, та продаж алкогольного напою - пива "Микулинецьке" на розлив, ємкістю 0,5л по ціні 10грн.

На підставі викладеного, позивачем зроблений висновок про порушення відповідачем вимоги статті 15-3 Закону України від "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", пункту 22 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 №854 та Постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв».

ОДПІ прийнято рішення від 01.07.2016 №, яким до відповідача застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 16800,00грн., у тому числі за продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці підприємством, яке не має статусу суб`єкта господарювання громадського харчування - 6800,00грн, за торгівлю алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні - 10000,00грн.

Контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 25.08.2016 №1516-17, згідно з якою загальна сума податкового боргу платника податків за погодженими грошовими зобов`язаннями станом на 24.08.2016 становила 16800грн. Вказану вимогу надіслано контролюючим органом у встановленому законом порядку та у зв`язку з поверненням згідно довідки поштового відділення ф.20 з відміткою «за закінченням терміну зберігання» вважається врученою відповідачу.

Оскільки податковий борг відповідачем не сплачено в повному обсязі, ОДПІ звернулась в суд з позовною заявою про його стягнення в дохід Державного бюджету України в судовому порядку. З урахуванням часткової сплати штрафних санкцій, за відповідачем обліковується податковий борг в сумі 13141,37грн., що складається з основного боргу у розмірі 13000грн. та пені у розмірі 141,37грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017, позов задоволено частково. Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_1 в дохід бюджету податкового боргу в сумі 6341грн. 37коп. У задоволенні решти позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що з урахуванням часткової сплати штрафних санкцій, за відповідачем обліковується податковий борг в сумі 13141,37грн. Водночас суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки 22.06.2016 здійснення торгівлі пивом за адресою місця торгівлі, яка зазначена у виданій ліцензії серії НОМЕР_2 на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, відповідачем не порушено вимоги статті 15-3 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", що відповідно, виключає застосування до позивача фінансових санкцій.

Разом з тим, оскільки позивачем доведено факт порушення відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» від 30.10.2008 №957 та вказане не заперечується відповідачем, рішення від 01.07.2016 № в частині застосування до ОСОБА_1 фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 10000,00грн. є правомірним, а позовні вимоги про їх стягнення є підставними та обґрунтованими.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій надано правову оцінку правомірності застосування до відповідача штрафних санкцій, встановлювались обставини доказування вчинення порушення відповідачем вимог Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 №854 та Постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв», розгляду підлягала правомірність рішення ОДПІ від 01.07.2016 №, яким до відповідача застосовано фінансові санкції.

При цьому, судами залишено поза увагою, що вимогою заявленого контролюючим органом позову є стягнення податкового боргу, а не правомірності нарахування податкового зобов`язання.

З урахуванням приписів частини першої статті 138 КАС України (в редакції до 15.12.2017), що кореспондуються з положеннями частини другої статті 73 КАС України (у чинній редакції), якими встановлено, що предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі, предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку, зокрема, встановлення факту узгодженості податкових зобов`язань, що стали підставою для звернення податкового органу до суду з позовом про стягнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що проведеною перевіркою податковим органом виявлено порушення позивачем вимог Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 №854 та Постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв».

За результатами перевірки, на підставі висновків акту, ОДПІ прийнято рішення про застосування до позивача штрафних санкцій.

Контролюючим органом сформовано податкову вимогу, згідно з якою загальна сума податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов`язаннями станом на 24.08.2016 становила 16800грн. Вказану вимогу надіслано контролюючим органом у встановленому законом порядку та у зв`язку з поверненням згідно довідки поштового відділення з відміткою «за закінченням терміну зберігання», вона вважається врученою відповідачу.

Оскільки податковий борг відповідачем не сплачено в повному обсязі, ОДПІ звернулась в суд з позовною заявою про його стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету, з урахуванням часткової сплати штрафних санкцій, податкового боргу в сумі 13141,37грн., що складається з основного боргу у розмірі 13000грн. та пені у розмірі 141,37грн. яка була нарахована відповідачу в зв`язку з несвоєчасною сплатою штрафних санкцій.

Визначення понять податкового законодавства передбачено статтею 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до положень підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

Пунктом 31.1 статті 31 ПК України визначено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків визначається календарною датою.

Як унормовано статтею 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Пунктом 38.1 статті 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як передбачено пунктом 54.5. статті 54 Податкового кодексу України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Пунктом 57.3. статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як відзначено, позивач вживав заходи з метою погашення податкового боргу, шляхом надіслання відповідачу податкової вимоги, проте вказані заходи не спричинили погашення платником податків податкового боргу.

Відповідно до пункту 60.6 статті 60 ПК України якщо нарахована сума грошового зобов`язання або податкового боргу збільшується внаслідок їх адміністративного оскарження, раніше надіслане (вручене) податкове повідомлення-рішення або податкова вимога не відкликаються. На суму збільшення грошового зобов`язання надсилається окреме податкове повідомлення-рішення, а на суму збільшення податкового боргу окрема податкова вимога не надсилається (не вручається).

Відповідно до пунктів 95.1-95.4 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги. Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, які обслуговують такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків.

Стаття 129 ПК України передбачає, що після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу нараховується пеня. Нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми грошового зобов`язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні згідно із цим Кодексом.

Пеня, визначена підпунктом 129.1.1 пункту 129.1 цієї статті, нараховується на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені) із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

Відповідно до абзацу «е» пункту 176.1 статті 176 ПК України платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих контролюючим органом, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, оскільки за відповідачем рахується податковий борг, що виник на підставі рішення, яким визначені грошові зобов`язання, доказів оскарження якого у адміністративному та судовому порядку сторонами не надано, з урахуванням того, що відповідачем не надано доказів погашення такої заборгованості, яка вважається узгодженою, позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості у вказаному розмірі підлягають задоволенню.

Статтею 69 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 71 КАС України (в редакції до 15.12.2017), яка кореспондується з положеннями частини першої статті 77 КАС України (у чинній редакції) унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення податкового боргу у розмірі 6800грн.

Згідно приписів частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені судами обставини не можуть свідчити про відповідність рішень судів першої та апеляційної інстанцій вимогам статті 242 КАС України (у чинній редакції), статті 159 КАС України (у редакції до 15.12.2017)

З вказаного слідує, що доводи та вимоги касаційної скарги податкового органу можна вважати обґрунтованими.

Правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 340, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області задовольнити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати. Ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету податковий борг в сумі 6800(шість тисяч вісімсот)гривень.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

------------------

------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду