Справа № 640/16062/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Київ № 640/16062/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доФонду державного майна України
проскасування наказу,
ВСТАНОВИВ:

22.08.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Фонду державного майна України (надалі - відповідач), в якому просить суд скасувати пункт 2 наказу Фонду державного майна України про ініціювання дисциплінарного провадження № 508К від 14.08.2019 підписаний виконуючим обов`язки керівника апарату Фонду державного майна України Розумним С.М. в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків директора Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави.

В якості підстав позову позивачем зазначено, що відповідачем прийнято протиправний наказ в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків директора Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави. Зокрема, позивач зазначає, що 15.08.2019 позивачу було надано для ознайомлення наказ Фонду державного майна України про ініціювання дисциплінарного провадження № 508К від 14.08.2019 підписаний виконуючим обов`язки керівника апарату Фонду державного майна України Розумним С.М.; відповідно до п. 2 зазначеного наказу позивача на час здійснення дисциплінарного провадження відсторонено від виконання його посадових обов`язків; з вказаного наказу вбачається, що підставою для складання наказу є доповідна записка заступника голови Фонду державного майна України; відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу» на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків; невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків; рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення; проте, наказ Фонду державного майна України № 508К від 14.08.2019 не містить інформації щодо підстав для відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків; як вбачається із абз. 2 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про держану службу» у разі невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов`язково; як видно з оскаржуваного наказу, службове розслідування не призначалось, що також доводить відсутність підстав для відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

02.09.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/16062/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

05.11.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне: відповідно до ч. 1 ст. 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом; підставою для видання наказу стала доповідна записка заступника Фонду державного майна України № 4/1-1 від 13.08.2019 з повідомленням про те, що на сайті АТ «Турбоатом», акціонером якого є Держава Україна в особі Фонду державного майна України, розміщено повідомлення про надіслання до товариства директором Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави ОСОБА_1 заяви про припинення його повноважень як члена Наглядової ради вказаного товариства; також доповідна записка містить відомості про те, що ОСОБА_1 обирався загальними зборами і до складу Наглядової ради вказаного товариства увійшов як представник акціонера - Фонду державного майна України, за пропозицією Фонду; Фонд не був обізнаний про вказані зміни в Наглядовій раді АТ «Турбоатом», що на думку є порушенням Закону України «Про державну службу» та присяги державного службовця; до того ж, із змісту позовної заяви не вбачається порушення прав позивача, оскільки якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях позивача не буде виявлено дисциплінарного проступку, Фонд прийме рішення про закриття дисциплінарного провадження і позивач приступить до виконання своїх посадових обов`язків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 залишено без задоволення клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження представника Фонду державного майна України Кульбачної А.Ф.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на посаді директора Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави з 05.12.2017 (наказ Фонду державного майна України від 05.12.2017 № 884К) та відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» є державним службовцем.

14.08.2019 виконуючим обов`язки керівника апарату Фонду державного майна України видано наказ № 508К «Про ініціювання дисциплінарного провадження», пунктом 2 якого було відсторонено ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків директора Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави.

З вищевказаним наказом позивач ознайомлений 15.08.2019, що підтверджується його підписом на ньому.

Підставою для прийняття наказу послугувала доповідна записка заступника Голови Фонду державного майна України від 13.08.2019 № 4/1-1, яка надійшла виконуючому обов`язки Голови Фонду державного майна України Трубарову В.М.

У вказаній доповідній записці зазначено, що за інформацією розміщеною на сайті АТ «Турбоатом» стало відомо, що директором Департаменту управління державними підприємствами та корпоративними правами держави ОСОБА_1 було надіслано до АТ «Турбоатом» заяву про припинення його повноважень як члена Наглядової ради зазначеного Товариства. Проте, ОСОБА_1 . обирався загальними зборами і до складу наглядової ради увійшов як представник акціонера Товариства - Фонду державного майна України. Натомість, Фонд державного майна України дізнається про припинення повноважень ОСОБА_1 не від нього, як представника акціонера Товариства, а з відкритих джерел.

15.08.2019 ОСОБА_1 було надано заступнику Голови Фонду державного майна України та дисциплінарній комісії з розгляду дисциплінарних справ Фонду державного майна України службові записки № № 11-486 та 11-488 відповідно про надання матеріалів, які би відображали обґрунтовані підстави щодо ініціювання дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 та відсторонення його від виконання посадових обов`язків.

19.08.2019 ОСОБА_1 було адресовано Голові дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Фонду державного майна України службову записку № 11-497, з якої вбачається, що станом на 19.08.2019 ОСОБА_1 не ознайомлено з підставами ініціювання щодо нього дисциплінарного провадження. У вказаній службовій записці ОСОБА_1 повторно просив надати йому матеріали, які би відображали обґрунтовані підстави щодо ініціювання дисциплінарного провадження щодо нього та відсторонення його від виконання посадових обов`язків.

Не отримавши матеріалів, які би підтверджували правомірність винесення наказу Фонду державного майна України № 508К від 14.08.2019, зокрема, п. 2 вказаного наказу, позивач звернувся з вказаним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Закон України «Про державну службу» регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Частиною 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» встановлено, що дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про державну службу» дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69 Закону України Про державну службу» для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ.

Дисциплінарною комісією стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», є Комісія.

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», утворює керівник державної служби у кожному державному органі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, у Фонді державного майна України було створено дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарних справ (наказ Фонду державного майна України від 30.05.2016 № 620к «Про утворення дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Фонду державного майна України»). В подальшому до вказаного наказу вносились зміни, зокрема, щодо членів дисциплінарної комісії (наказ Фонду державного майна України від 08.08.2019 № 495к).

З наведених вище норм вбачається, що дисциплінарне стягнення - це передбачена законом міра примусу, що застосовується певним органом до працівника, який порушив трудову дисципліну, тобто вчинив дисциплінарний проступок.

При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність всіх елементів складу дисциплінарного проступку: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони, а також врахувати інші обставини, що мають значення (ступінь тяжкості, наявність шкоди, особу працівника, тощо).

Аналогічний висновок викладено і в постановах Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 813/3820/17 (адміністративне провадження № К/9901/67345/18), від 19.09.2019 у справі № 815/6552/15 (адміністративне провадження № К/9901/20769/18), від 04.04.018 у справі № 821/935/16 (адміністративне провадження № К/9901/8814/18).

Статтею 72 Закону України «Про державну службу» визначено порядок відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про державну службу» на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу» невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення.

За своєю правовою природою відсторонення від посади є процедурним елементом здійснення дисциплінарного провадження.

Відсторонення державного службовця при здійсненні дисциплінарного провадження має на меті запобігти продовженню (або запобіганню) державним службовцем можливої протизаконної діяльності на посаді; його впливу на хід дисциплінарного провадження.

При цьому, ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу» передбачає перелік підстав, за яких відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження є обов`язковим.

Відповідно до приписів ст. ст. 64, 65 Закону України «Про державну службу» державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності в разі вчинення ним дисциплінарного проступку, який може полягати не лише у невиконанні або неналежному виконанні посадових обов`язків, а також в порушенні інших вимог, встановлених законом, зокрема, порушення правил етичної поведінки, іншому порушенні службової дисципліни (вичерпний перелік дисциплінарних проступків, які є підставою дисциплінарної відповідальності державного службовця наведено в ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу»).

З викладеного вище суд робить висновок, що ч. 1 ст. 72 Закону України «Про державну службу» встановлює загальну норму щодо можливого відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження, незалежно від виду дисциплінарного проступку, обставини якого підлягають встановленню під час дисциплінарного провадження.

В той час як відповідно до ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу» визначені обов`язкові підстави відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків на час дисциплінарного провадження за невиконання або неналежного виконання державним службовцем посадових обов`язків.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про державну службу» відсторонення від виконання посадових обов`язків державного службовця під час здійснення дисциплінарного провадження не носить обов`язкового характеру, а може бути застосовано суб`єктом призначення, який приймає рішення про відкриття дисциплінарного провадження, крім випадків, визначених у ч. 2 цієї статті Закону України «Про державну службу», та вирішується на розсуд суб`єкта призначення, який приймає рішення про відкриття дисциплінарного провадження.

Верховний Суд у своїй постанові від 23.05.2018 у справі № 825/602/17 зазначив, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, з огляду на це, суд критично ставиться до тверджень позивача стосовно того, що державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків на час дисциплінарного провадження виключно в разі настання (можливого настання) наслідків, наведених в ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу», та зазначає, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків під час здійснення дисциплінарного провадження відноситься до дискреційних повноважень суб`єкта призначення, а наведена норма (ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу») стосується умов відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків в разі невиконання або неналежного виконання ним посадових обов`язків, що спричинило (можливо спричинило б) певні наслідки.

При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Таке втручання не може бути виправданим з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Аналогічний висновок висловлено і Верховним Судом у постановах від 18.02.2019 у справі № 805/1482/17-а (адміністративне провадження № К/9901/35825/18), від 16.01.2019 у справі № 808/9121/15 (адміністративне провадження № К/9901/12563/18).

Вказаний висновок обумовлений тим, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Адже принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Суд звертає увагу і на те, що з матеріалів справи вбачається, що дисциплінарне провадження щодо позивача стосується неналежного виконання посадових обов`язків та недотримання присяги державного службовця, а відтак приписи ч. 2 ст. 72 Закону України «Про державну службу» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. При цьому, правомірність відкриття дисциплінарного провадження позивачем не оскаржується, отже оскаржений наказ в частині відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків на час дисциплінарного провадження не суперечить вимогам закону, а відтак відсутні підстави для визнання п. 2 наказу Фонду державного майна України від 14.08.2019 № 508к протиправним в частині з мотивів, наведених в позовній заяві.

В межах розгляду цієї справи суд бажає акцентувати увагу і на тому, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Разом з тим, винесення наказів про дисциплінарне провадження та про його продовження - це відповідні процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається дисциплінарне провадження та встановлюються строки його проведення, а тому їх правомірність має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами такого дисциплінарного провадження.

Аналогічний висновок викладений і Верховним Судом у його постанові від 15.03.2019 у справі № 815/622/17 (адміністративне провадження № К/9901/15263/18).

Так, зайвим підтвердженням викладеному є наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Закону України «Про державну службу» якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням).

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку.

Із зазначених норми вбачається, що у разі, відсутності у діях державного службовця складу дисциплінарного проступку, дисциплінарне провадження підлягає закриттю, а державному службовцю виплачується заробітна плата за весь період відсторонення від виконання посадових обов`язків.

З наведеного слідує, а матеріалами справи підтверджується, що позивач не довів які саме із його прав чи інтересів було порушено пунктом 2 наказу Фонду державного майна України від 14.08.2019 № 508к. До того ж, несприятливі наслідки у формі неотримання заробітної плати на період відсторонення від виконання посадових обов`язків, не можна вважати порушенням права позивача на оплату праці як такого, оскільки ч. 4 ст. 72 Закону України «Про державну службу» передбачена можливість відшкодування втраченої заробітної плати за період відсторонення, а тому такі висновки (про порушення права на оплату праці) були б передчасними.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко