Справа № 160/2868/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року Справа № 160/2868/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національній поліції України про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку, -
13.03.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної поліції України, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ №171 о/с від 11.02.2020 року Національної поліції України про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції;
- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме з 11.02.2020 року по дату набрання відповідного рішення суду законної сили.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач не погоджується з наказом №171 о/с від 11.02.2020 року Національної поліції України про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, оскільки:
- позивачку не було повідомлено про наступне вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці із займаної посади, що передбачено ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки попередження про наступне вивільнення підписано позивачкою 11.12.2020 року, а звільнили її 11.02.2020 року, тобто без дотримання двох місяців;
- перебіг строку починається з 12.12.2019 року і спливає у відповідне число останнього місяця строку, що Національною поліцією не було враховано;
- зазначене попередження не має юридичної сили, оскільки в ньому відсутній підпис особи, яка оголосила попередження та дати оголошення, відповідачем не пропонувались рівнозначні посади;
- Кодексом Законів України про працю встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Розгляд справи по суті вирішено розпочати з 16 квітня 2020 року.
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що підтверджується матеріалами справи.
14.04.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому Національна поліція України позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на таке:
- наказом Національної поліції України від 03.12.2019 № 1255 був затверджений Перелік змін у штатах Національної поліції України, у тому числі по Управлінню забезпечення прав людини. Згідно згаданого Переліку змін у штатах, в Управлінні забезпечення прав людини скорочено 67 посад, включно з посадами старших інспекторів з особливих доручень, на якій перебувала позивачка;
- з аналізу наказу Національної поліції України від 13.12.2019 № 1255 вбачається, що в структурі Управління забезпечення прав людини зменшено кількість посад та змінено структуру самого Управління;
- стаття 68 Закону України «Про Національну поліцію» вказує саме на право органу державної влади, а не обов`язок призначати поліцейського на іншу посаду за його згоди до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції;
- днем звільнення з дня попередження у спірних правовідносинах було саме 11 лютого 2020 року;
- отже, відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивачки, а тому дії Національної поліції України повністю відповідають вимогам Закону.
Сторони правом на надання відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив не скористались.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту позивачки сері НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 з 07.11.2015 року по 11.02.2020 року проходила службу старшим інспектором з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини, мала звання старшого лейтенанта поліції.
Наказом Національної поліції України від 03.12.2019 № 1255 був затверджений Перелік змін у штатах Національної поліції України, у тому числі по Управлінню забезпечення прав людини.
Згідно згаданого Переліку змін у штатах, в Управлінні забезпечення прав людини скорочено 67 посад, включно з посадами старших інспекторів з особливих доручень, на якій перебувала позивачка.
З аналізу наказу Національної поліції України від 13.12.2019 № 1255 вбачається, що в структурі Управління забезпечення прав людини зменшено кількість посад та змінено структуру самого Управління.
11 листопада 2019 року старший лейтенант поліції, ОСОБА_1 , старший інспектор з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі частини 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію», попереджена про наступне вивільнення.
11 лютого 2020 року наказом Національної поліції України №171 о/с позивачку було звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення, позивач звернулась з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, судом встановлено таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
За приписами ч. 1 ст. 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.
Відповідно до п. 5 ч. 10 ст. 62 Закону № 580-VIII поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.
За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 68 Закону №580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції, відповідно до частини першої цієї статті.
Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», наказу Національної поліції України від 13.12.2019 № 1255 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», начальником Управління забезпечення прав людини Національної поліції України рядовим поліції Євгеном Леванцовим 11.12.2019 року попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення із зазначенням причин, а саме у звязку зі скороченням штатів згідно з пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
З вказаним попередженням про наступне звільнення позивачка була ознайомлена та другий примірник отримала 11.12.2019 року, про що свідчить особистий підпис позивача на цьому документі.
Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо невідповідності попередження вимогам законодавства та вручення вказаного документу з порушенням вимог законодавства, оскільки, законодавством не визначено форми попередження про наступне звільнення, перелік інформації, яка має бути в ньому зазначена.
Відтак, відсутність підпису особи, яка оголосила попередження, на примірнику попередження позивача, не є підставою для визнання його таким, що не має юридичної сили, оскільки факт попередження позивачки про наступне вивільнення не є оспорюваним та таким, що підлягає встановленню судом, оскільки факт попередження про наступне вивільнення 11.12.2019 року підтверджено позивачкою в позовній заяві.
Щодо тверджень позивачки про звільнення її без дотримання двохмісячного строку з моменту попередження про наступне вивільнення, судом встановлено наступне.
За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 68 Закону №580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення 11.12.2019 року, звільнення відбулось 11.02.2020 року.
Розраховуючи належний період з попередження про наступне вивільнення по день звільнення судом враховані як норми на які посилається позивач, так і норми, на які посилається відповідач.
Так, відповідно до ч.1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
На підставі ч.1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Згідно з ч.1 ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч.3 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 118 КАС України процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Частиною 3 ст. 120 КАС України визначено, що строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього цього строку.
Таким чином, якщо розраховувати, що перебіг двохмісячного строку розпочався з наступного дня після попередження про вивільнення 12.12.2019 року, і спливає у відповідне число останнього місяця строку, тобто двохмісячний строк з цієї дати закінчився 11.02.2020 року.
Згідно частини 3 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Оскільки 11.02.2020 року закінчився двохмісячний строк з моменту попередження про наступне вивільнення, відповідачем правомірне винесено наказ від 11.02.2020 року №171 о/с про звільнення ОСОБА_1 без порушення двохмісячного строку з моменту попередження про наступне вивільнення.
Отже, твердження позивача про порушення строку винесення наказу про звільнення з моменту попередження про вивільнення, не підтверджено судом під час розгляду справи.
Стосовно твердження позивачки про нездійснення відповідачем дій щодо пропонування рівнозначної посади, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.
Згідно, п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.
Суд звертає увагу, що Закон № 580-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, не містить визначення поняття «рівнозначна посада». Водночас слід враховувати положення частини першої статті 59 Закону № 580-VIII, згідно з якою служба в поліції є державною службою особливого характеру.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» 10 грудня 2015 року № 889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
Досліджуючи зазначені обставини судом враховано, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Судом враховано, що з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За наведених підстав, оскільки в спеціальному законодавстві визначено умови призначення поліцейських на посади або звільнення під час скорочення посад, а саме, ст. 68 Закону України «Про національну поліцію», то суд зазначає, що до спірних правовідносин в даному випадку застосовуються норми спеціального законодавства.
Так, згідно частини 2 статті 68 вказаного Закону поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
Згадана стаття Закону вказує саме на право органу державної влади, а не його обов`язок, призначати поліцейського на іншу посаду за його згоди до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.
З наказу Національної поліції України від 03.12.2019 року №1255 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» судом встановлено, що в Управлінні забезпечення прав людини, в якому працювала позивачка, скорочено 67 посад, що є суттєвим для кадрового штату вказаного управління, та свідчить про неможливість переведення всіх 67 працівників на рівнозначні посади.
Відтак, відповідач не мав можливості переведення позивачки на іншу рівнозначну посаду, оскільки звільнення позивачки не є поодиноким випадком, а є суттєвою реорганізацією відповідного Управління.
Згідно частини третьої статті 68 Закону поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Таким чином, наказом Національної поліції України Нітютько ОСОБА_2 звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Так, статтею 68 Закону передбачено порядок попередження про вивільнення, можливість призначення на іншу посаду та звільнення зі служби, а тому в даний правовідносинах Кодекс законів про працю України не застосовується.
Крім того, статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію» не встановлено обов`язку пропонування вивільненому працівнику у зв`язку зі скороченням штатів переведення на рівнозначну посаду.
Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено порушень процедури звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції, у зв`язку з чим вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню судом.
Оскільки позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача грошових коштів за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від вимоги про визнання незаконним наказу №171 о/с від 11.02.2020 року, та зважаючи на те, що наказ №171 о/с від 11.02.2020 року року про звільнення ОСОБА_1 прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судові витрати учасниками справи не здійснювались, відтак не підлягають розподілу.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 250, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно