Справа № 1.380.2019.002988
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002988 пров. № 857/12703/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н. М.,

суддів Гуляка В. В., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Пенюк А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.002988 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції - Крутько О. В.,

час ухвалення рішення - 12:48 год.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 24.10.2019 р., -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій просила: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо визначення позивачу індивідуального коефіцієнта страхового стажу 0,407580 при розрахунку пенсії; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області проводити позивачу нарахування пенсії за віком з урахуванням індивідуального коефіцієнта страхового стажу 0,41750, перерахувавши її розмір починаючи з моменту застосування індивідуального коефіцієнта страхового стажу 0,41750.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачем застосовано недостовірний індивідуальний коефіцієнту страхового стажу 0,40750 при перерахунку пенсії позивача. Відповідачем занижено індивідуальний коефіцієнт при розрахунку позивачу розміру пенсії за віком. Крім того, пенсія розрахована з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%, хоча до 01.10.2017 р. (набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення пенсії») для нарахування пенсії враховувалася величина оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35%.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що відповідачем при перерахунку пенсії позивача допущено помилку. Відповідачу слід було застосувати коефіцієнт зарплати позивача 6,8, натомість відповідач застосував 1.13. Крім того, відповідачем при обрахунку пенсії позивача порушено ст. 90 Закону України «Про пенсійне забезпечення» шляхом зменшення коефіцієнта стажу з 1,35% до 1%. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що коефіцієнт страхового стажу позивача обчислений відповідно до діючих норм законодавства. Позивач при обрахунку коефіцієнту стажу невірно обчислює суму місяців страхового стажу. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 19.05.1994 року та отримує пенсію за віком на пільгових умовах згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пенсія позивача розрахована із загального стажу роботи 31 рік 09 місяців 19 днів та 09 років 11 місяців 05 днів стажу на роботах зі шкідливими умовами праці за списком № 1. Коефіцієнт стажу до 01.10.2017 р. обчислювався з урахування кратності 1,35%. Заробіток застосовано за період роботи з 01.01.1988 р. по 31.12.1992 р. (згідно ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), індивідуальний коефіцієнт заробітку 1,13011. Коефіцієнт страхового стажу - 0,40750.

На виконання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 01.10.2017 року розмір пенсії позивача перераховано (осучаснено) з урахуванням показника середньої заробітної плати за три календарних роки (2014-2016 р.р.) , осучаснений середньомісячний заробіток для обчислення пенсії становив 3764,40 грн., а з 01.03.2019 р. становить 4977,40 грн..

З 01.03.2019 року розмір пенсії позивача обчислений при загальному страховому стажі 40 років 09 місяців 20 днів, в т.ч. стаж роботи за списком № 1 - 9 років (стаж враховано по 31.03.1997 р., індивідуальний коефіцієнт стажу з урахуванням кратності 1% - 0,40750) та середньомісячному заробітку за період з 01.01.1988 р. по 31.12.1992 р., який становить 4977,40 грн. (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати 1,13011 х 4404,35).

Позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо перерахунку її пенсії із застосуванням індивідуального коефіцієнта страхового стажу 0,41750.

Листом від 28.03.2019 р. за № 1047/С-20/07.05-06 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача, що пенсійне забезпечення здійснюється згідно з поданими документами про її стаж та заробіток, підстав для збільшення розміру пенсії немає (а.с. 19, 21).

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що в позовній заяві позивач не наводить жодних конкретних норм пенсійного законодавства, які, на його думку, порушено відповідачем при нарахуванні (перерахунку) пенсії позивачу. Покликання позивача на визначення коефіцієнту з врахуванням 32 років загального стажу є безпідставним, адже згідно матеріалів пенсійної справи підтверджено загальний стаж позивача 31 рік та 9 місяців (381 місяці). Позовні вимоги є необґрунтованими, а відповідач в свою чергу правомірно визначив коефіцієнт стажу позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 44 Основного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою: Кс= (См*Вс)/100%*12 де Кс - коефіцієнт страхового стажу; См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках).

Згідно ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Абзацом 10 ч.3 ст.24 Закону № 1058-IV встановлено, що за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт при проведенні власного розрахунку свого індивідуального коефіцієнту страхового стажу застосовує суму місяців страхового стажу в розмірі 501 місяць. Однак, відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача її трудовий стаж складає 31 рік 09 місяців 19 днів загального стажу та 09 років 11 місяців 05 днів стажу на роботах зі шкідливими умовами праці (списком № 1).

Загальний трудовий стаж позивача в місяцях складає 381 місяць.

Щодо стажу за списком № 1, то відповідно до абз.10 ч.3 ст.24 Закону № 1058-IV до страхового стажу додатково зараховується по одному року за кожний повний рік роботи. Тобто, застосуванню підлягають виключно повні роки. Місяці до обрахунку не включаються.

Таким чином, стаж позивача за списком № 1 складає 9 років, тобто 108 місяців.

Сума місяців страхового стажу позивача складає 489 місяців (381 місяць загального трудового стажу плюс 108 місяців стаж за списком № 1).

Провівши розрахунок індивідуального коефіцієнта страхового стажу позивача із застосуванням правильної суми місяців страхового стажу апеляційний суд дійшов висновку, що пенсійний орган не занижував позивачу індивідуальний коефіцієнт страхового стажу.

Щодо твердження апелянта, про неправомірне застосування відповідачем при обрахунку її пенсії величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%, слід зазначити наступне.

Згідно пункту 4-3 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.

Оскільки пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», то така пенсія підлягає перерахунку із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.

Таким чином, відповідач при перерахунку пенсій позивача правомірно застосував величину оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1%.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно з частинами 1, 2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.002988 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. В. Гуляк
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 21 травня 2020 року.