Справа № 160/12974/19
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач) про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року №Ф-1235-52/04-63.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 19.11.2008р. по 18.12.2019р. зареєстрований як фізична особа - підприємць та перебував на обліку я платник єдиного внеску, зазначає, що фактично не здійснював підприємницької діяльності та не отримував доходу, залишаючись зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, вважає, що факт його реєстрації фізичною особою-підприємцем не є підставою та доказом здійснення ним підприємницької діяльності. Крім того, податковий орган не повідомляв позивача про існуючу заборгованість, чим порушив положення чинних нормативно-правових актів, тому вважає вимогу протиправною.
Ухвалою суду від 26.12.2019р. позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідач надав до суду відзив, у якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити посилаючись на те, що відповідно до приписів Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування. При цьому, абз.2 п.2 ст.7 цього Закону визначено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Згідно з даними інформаційної системи контролюючого органу позивачу нарахований єдиний соціальний внесок та відповідно до приписів Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015р. №449, на загальну суму боргу у розмірі 21'030 грн. 90коп. винесено вимогу, оскільки обліковувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску, тому відповідач зазначає, що вимога є такою, що винесена виключно на законних підставах.
27.01.2020 року представником позивача подано письмові пояснення, де зазначено, що у 2015, 2016, 2017 роках позивач захищав країну беручи участь в антитерористичній операції на території Донбасу, тому в цей період йому виплачувалась заробітна плата державою, а відтак і єдиний внесок сплачено. Таким чином, податковий орган вже отримав єдиний внесок, що начебто мав сплачуватись позивачем.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 19.11.2008 по 18.12.2019 роки зареєстрований виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом із ЄДРПОУ станом на 18.12.2019р. (а.с.18-21).
З облікової картки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як платника єдиного соціального внеску до бюджету, вбачається, що позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2017р. у розмірі 8'448грн. (виходячи із розрахунку 704 х 12), за 2018р. у розмірі 9'828грн. 72коп. (виходячи із розрахунку 819,06 х 12), за 2019р. у розмірі 2'754грн. 18коп.
На підставі вищенаведених даних інформаційної системи органів доходів і зборів, контролюючим органом сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1235-52/04-63 від 11.05.2019р. на загальну суму 21'030грн. 90коп., що підтверджується копією відповідної вимоги (а.с.16).
Не погодившись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходить з наступного.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
У відповідності до вимог абз.2,3 ч.1 ст.5 Закону №2464 передбачено, що взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Взяття на облік осіб, зазначених, зокрема, в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей.
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.
За приписами п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
За п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 у редакції, чинній з 01.01.2017р., передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно до вимог п.3 ч.8 ст.9 наведеного Закону №2464 платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника податків - ч.12 ст.9 Закону №2464.
Є безпідставними та не обґрунтованими і доводи позивача стосовно ненаправлення контролюючим органом вимоги про сплату боргу, або направлення на іншу адресу за якою він не зареєстрований та не проживає з 2010 року, оскільки у витягу з ЄДРПОУ зазначена адреса фізичної особи-підприємця та зміни до якої не внесені.
Також суд не погоджується із доводами представника позивача, щодо можливого свідчення про звільнення позивача від обов`язку сплачувати податкові зобов`язання при несвоєчасному направленні контролюючим органом податкової вимоги на адресу платника податків, оскільки податковим кодексом встановлено обов`язок фізичної особи підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
Крім того, відповідно до пункту 92 розділу УІІІ Закону №2464 встановлено, що під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", якщо вони не є роботодавцями.
Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем.
Ця норма застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.
Аналогічні норми містяться і у пункті 7 розділу ІV Інструкції №449.
Системний аналіз вищенаведених норм законодавства, що регулює питання обов`язку нарахування та сплату єдиного внеску платниками якого є у тому числі і фізичні особи-підприємці, свідчить про те, що підставою для звільнення такого платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця) від сплати єдиного внеску на період проходження таким платником військової служби є відповідна заява такої фізичної особи-підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом про проходження ним військової служби, яка подається до органу доходів і зборів (органу ДФС) таким платником єдиного внеску (фізичною особою-підприємцем).
Отже, у даному випадку, позивач повинен був звернутися до податкової служби із заявою відповідної форми про звільнення його від виконання обов`язків по сплаті єдиного внеску як фізичної особи-підприємця, встановлених ст.6 Законом №2464 на період проходження ним військової служби у відповідності до вимог п.92 розділу VІІІ Закону №2464 та пункту 7 розділу ІV Інструкції №449.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у період з 19.11.2008р. по 18.12.2019р. позивач зареєстрований у ЄДРПОУ як фізична особа-підприємець, а відповідно, взятий на облік як платник єдиного внеску у ГУ ДФС у Дніпропетровській області згідно до вимог ст.5 Закону №2464, що підтверджується змістом відповідного витягу з ЄДРПОУ.
При цьому, зі змісту вказаного витягу з ЄДРПОУ видно, що позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність лише 18.12.2019р.
В той же час, із матеріалів справи вбачається, що позивач не реалізував свого права на звільнення від сплати єдиного внеску як фізична особа-підприємець на період проходження ним військової служби та з відповідною заявою до податкової служби, що передбачено п.92 розділу VІІІ Закону №2464та пункту 7 розділу ІV Інструкції №449, не звертався.
За таких обставин, проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства та надані докази у їх сукупності, з урахуванням того, що позивач не реалізував свого права на звільнення від обов`язків сплати єдиного внеску як фізична особа-підприємець, встановлених ст.6 Закону №2464 на період проходження ним військової служби шляхом його звернення із заявою встановленої форми до податкового органу у спосіб та у порядку, передбаченому п.92 розділу VІІІ Закону №2464, пунктом 7 розділу ІV Інструкції №449, а відповідно, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не приймалося жодних рішень про відмову у такому звільненні, суд приходить до висновку, що при прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1235-52/04-63 від 11.05.2019р у розмірі 21'030грн. 90коп. відповідачем не порушено вимог Закону №2464, а тому підстави для визнання протиправною та скасування наведеної вимоги у суду відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частина 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
За викладених обставин, позивачем не доведено протиправності прийняття вимоги про сплату недоїмки (боргу) №Ф-1235-52/04-63 від 11.05.2019р у розмірі 21'030грн. 90коп., а тому суд приходить до висновку, що підстави для визнання вказаної вимоги протиправною та її скасування відсутні.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За викладених обставин, дані позовні вимоги позивача не можуть бути задоволенні адміністративним судом.
Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.72-77, 139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова