Справа № 160/4426/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2020 року Справа № 160/4426/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши в письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" про визнання протиправними та скасування постанов, -
21.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження та арешту коштів боржника від 16.03.2020 року ВП № 61555497; присудити на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840.80 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3500 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що приватний виконавець відкрив виконавче провадження № 61555497 не за місцезнаходженням боржника, що суперечить вимогам частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку із зазначеним вважає постанови про відкриття виконавчого провадження та арешту коштів боржника від 16.03.2020 року у виконавчому провадженні № 61555497 протиправними.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року було відкрито провадження в адміністративній справі.
Позивач в судове засідання 13.05.2020 року не з`явився, 06.05.2020 року надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання 13.05.2020 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що у виконавчому написі нотаріуса, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 61555497 зазначено місце проживання боржника в межах виконавчого округу м. Києва. Нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.
Третя особа в судове засідання 13.05.2020 року не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
За таких обставин, враховуючи скорочені строки розгляду справ про оскарження рішень органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, та керуючись частиною 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін повідомлених належним чином в порядку письмового провадження.
Позивачем при поданні позовної заяви було заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом. В обґрунтування заявленого клопотання зазначено, що 12.04.2020 року позивач намагаючись зняти грошові кошти з заробітної картки дізнався про її заблокування. На звернення до обслуговуючого банку був проінформований про накладення арешту на даний банківський рахунок. 13.04.2020 року позивач отримав довідку від АТ «ПриватБанк» про наявність обмеження згідно з постановою про накладення арешту. Цього ж дня отримав лист відповідача з постановами про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди.
Вирішуючи питання дотримання строку звернення до адміністративного суду з заявленими позовними вимогами, суд зазначає наступне.
Відповідно частини 1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Пунктом 1 частини 2 даної статті передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Отже, право на звернення до адміністративного суду щодо оскарження постанов приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про арешт грошових коштів від 16.03.2020 року, позивач повинен був реалізувати шляхом подання позовної заяви у десятиденний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів.
В даному випадку, позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав при отриманні банківської довідки 13.04.2020 року, яку додано до позовної заяви та листа відповідача з копіями постанов, отриманого 13.04.2020 року та долученого до матеріалів справи.
З позовною заявою позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 17.04.2020 року.
Враховуючи надані докази, суд приходить до висновку про дотримання позивачем строків звернення до адміністративного суду з даним позовом, що виключає необхідність визнання поважними причин його пропуску.
Суд також враховує вимоги пункту 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», за яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висну щодо дотримання позивачем строків звернення до адміністративного суду з даним позовом, передбачених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, що виключає необхідність визнання поважними причин його пропуску, та відповідно свідчить про відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду та задоволення відповідного клопотання відповідача.
Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13.03.2020 року до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Броварського районного НОКО Колейчика Володимира Вікторовича від 11.03.2020 року № 3164 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості у розмірі 9197,10 грн.
16.03.2020 року на підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61555497.
Також, 16.03.2020 року відповідачем у виконавчому провадженні № 61555497 винесено: постанову про арешт коштів боржника, постанову про арешт майна боржника, постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Зазначені постанови були направлені боржнику за адресою вказаною, як місце проживання божника у виконавчому написі нотаріуса від 11.03.2020 року № 3164 ( АДРЕСА_1 ) та адресою місця реєстрації боржника ( АДРЕСА_2 ).
Не погоджуючись із правомірністю винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 61555497 від 16.03.2020 року та постановою про арешт коштів божника від 16.03.2020 року позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
У частині першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Частиною 1 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
За змістом частини 2 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що і Закон України «Про виконавче провадження» і Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.
При цьому право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Отже, у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання. В іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у справі № 804/6996/17 від 08 квітня 2020 року та у справі №804/6996/17 від 30.04.2020 року.
Згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (частина 3 статті 26 Закону №1404-VIII).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина 5 статті 26 Закону №1404-VIII).
У виконавчому написі приватного нотаріуса Броварського районного НОКО Колейчика Володимира Вікторовичем від 11.03.2020 року № 3164 зазначено наступне місце реєстрації божника: АДРЕСА_2 .
При цьому у вказаному виконавчому написі зазначено місце проживання боржника: АДРЕСА_1 .
У наданій відповідачем копії договору про надання коштів у позику, укладеному між ТОВ «СС Лоун» та позивачем від 30.01.2018 року № 189339-А, додаткових угодах № 1 від 27.02.2018 року, № № від 27.062018 року та графіку платежів, які підписані електронним підписом ОСОБА_1 зазначено місце реєстрації позивача: АДРЕСА_2 .
Згідно доданої позивачем до позовної заяви копії паспорта, він з 18.10.2006 року зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2 жодному з вказаних документів на підставі яких й було видано виконавчий напис від 11.03.2020 року № 3164 відсутня інформація про місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 .
Таким чином, виконавче провадження № 61555497 було відкрите відповідачем не за місцем проживання боржника. Доказів наявності у боржника майна чи роботи у м. Києві відповідачем не надано.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем відкрито виконавче провадження № 61555497 з порушенням правил територіальності визначених частиною 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», що є підставою для скасування постанови від 16.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61555497.
Отже, з огляду на встановлені судом обставини, зазначена третьою особою в заяві про відкриття виконавчого провадження адреса місця перебування боржника документально не підтверджена, тому таку інформацію неможливо вважати відомостями, що ідентифікують боржника.
З приводу доводів відповідача, що Закон України №1404-VIII не покладає на нього обов`язок перевіряти до відкриття виконавчого провадження місце проживання/перебування боржника, суд вважає їх помилковими, оскільки відсутність в законі прямої вказівки на вчинення таких дій ніяким чином не звільняє приватного виконавця від виконання вимог закону, зокрема, приписів Закону №1404-VIII та Закону №1403-VIII, щодо прийняття ним до виконання виконавчих документи саме за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника в межах відповідного округу, в якому приватний виконавець здійснює діяльність.
Відповідачем не надано обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження проживання боржника на території міста Києва, а також наявності у боржника майна або про отримання ним доходів на території міста Києва.
Отже, відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів, що у своїй сукупності свідчили б про наявність визначених законом підстав для відкриття виконавчого провадження №61555497 у межах виконавчого округу міста Києва.
Відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
Згідно частини 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження № 61555497 є протиправною та підлягає скасуванню, відповідно, має бути скасована постанова про арешт коштів боржника від 16.03.2020 року.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" про визнання протиправними та скасування постанов.
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 840.80 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 3500 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
При поданні адміністративного позову немайнового характеру, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн.
Враховуючи повне задоволення позовних вимог, витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню повністю на користь позивача.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем додано до позовної заяви договір між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «ADVOKAT Бєлік» про надання правничої допомоги №13/04-20 від 13.04.2020 року; акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 17.04.2020 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 17.04.2020 року.
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд виходить наступного.
Так, відповідно до частин 3-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В даному випадку, позивачем надано всі необхідні докази підтвердження витрат на правничу допомогу та обсяг наданих послуг. Однак, відсутній розрахунок витраченого часу та сум в розрізі окремих послуг, а зазначена загальна сума у розмірі 3500 грн. за весь обсяг виконаних робіт.
При цьому, враховуючи вимоги статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат на правничу допомогу відносяться витрати пов`язані з представництвом в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, які визначаються згідно з умовами договору.
В даному випадку, до витрат на правничу допомогу віднесено, зокрема, послуги: з вивчення матеріалів справи (документів), підготовки справи до розгляду в суді, відпрацьовання та ознайомлення клієнта з правовою позицією, надання консультації (5 консультацій), підготовка позовної заяви, підготовка заяви про відновлення строків для звернення до адміністративного суду та направлення підготованих документів до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Дані витрати відносяться до витрат на правничу допомогу і підлягають відшкодуванню на користь позивача.
При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/1, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.
Перевіривши зміст наведених документів, суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг та пов`язаністю таких послуг безпосередньо з веденням конкретної справи.
В даному випадку, справа не є справою значної складності, розглянута в письмовому провадженні за відсутності представників сторін, виконавче провадження відкрито задля стягнення заборгованості у розмірі 9197,10 грн. а всі виконані за договором роботи направлені на підготовку позовної заяви.
Отже, з огляду на викладені обставини заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 3500.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, а тому розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу у співмірності до наданих послуг, на переконання суду, становить 1000 грн. та є співмірним та достатнім, відповідає критерію реальності адвокатських витрат з урахуванням складності справи.
Отже, суд відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, стягує з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840, 80 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.
Керуючись статтями 242-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни від 16.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61555497.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни від 16.03.2020 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 61555497.
Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене у строки, встановлені частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 13 травня 2020 року.

Суддя С.І. Озерянська