Справа № 640/8186/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020 року м. Київ № 640/8186/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби

у м. Києві та Київській області

про визнання дій протиправними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі - відповідач), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №783 від 28 листопада 2019 року в частині скасування дозволу на імміграцію виданого 21 березня 2011 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року;

- скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №383 від 28 листопада 2019 року в частині скасування дозволу на імміграцію виданого 21 березня 2011 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 22 квітня 2011 року;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення номер 2596 від 27 січня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 );

- скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області номер 2596 від 27 січня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 14 січня 2020 року він звернувся до відповідача з заявою щодо проведення обміну посвідки на постійне місце проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

20 березня 2020 року позивачем отримано рішення №2596 від 27 січня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, у зв`язку із встановленням факту подання завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або факту скасування наданого дозволу на імміграцію.

Також, у позовній заяві вказано, що 10 березня 2020 року мати позивача ОСОБА_2 отримала від відповідача рішення №383 від 28 листопада 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україні, виданого 21 березня 2011 року їй разом з неповнолітніми дітьми. Також у вказаному рішенні зазначено, що видані на підставі дозволу посвідки на постійне проживання в Україні скасовані, у тому числі, скасована посвідка на постійне проживання, видана позивачу.

За твердженнями позивача, вказані рішення є протиправними та такими, підлягають скасуванню з підстав їх невідповідності вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що під час розгляду документів позивача щодо оформлення посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку було встановлено, що посвідка на постійне місце проживання позивача, видана 22 квітня 2011 року на підставі дозволу на імміграцію, виданого матері позивача - громадянці Білорусі ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми, у тому числі, з позивачем.

Вказаний дозвіл на імміграцію, як стверджує представник відповідача, суперечить вимогам імміграційного законодавства, у зв`язку з чим рішення про надання дозволу на імміграцію було скасовано рішенням від 28 листопада 2019 року №383 та, відповідно, рішенням від 27 січня 2020 року №2596 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач у відзиві на позовну заяву послався на те, що ним було подано пакет документів саме для обміну посвідки, а не для її оформлення, у зв`язку з чим надання дозволу на імміграцію, на підставі якого видавалась посвідка, яка підлягала обміну, не передбачено чинним законодавством.

Більш того, позивач послався й на те, що дозвіл на імміграцію видавався терміном на один рік, який сплинув 21 березня 2012 року, тому відповідачем протиправно була здійснена перевірка підстав, з яких його було видано у 2020 році.

Також, позивач вказав, що відповідачем не зазначено, які саме неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність були надані ним чи його представниками уповноваженому органу для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у п. Росони, Вітебська область, Республіка Білорусь. Батьками у свідоцтві про народження ОСОБА_1 зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В 2002 році позивач разом зі своєю сім`єю переїхали в України з Республіки Білорусь.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач постійно проживає до теперішнього часу на території України за адресою: АДРЕСА_1 ( Т.1 , арк. 57).

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві народилась ОСОБА_4 , батьками у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (Т.1, арк. 37). Тобто, вказана особа є рідною сестрою позивача.

19 листопада 2010 року ОСОБА_4 видано дозвіл на імміграцію №46/1486, а 24 лютого 2011 року видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 безстроково (Т.1, арк. 39,40).

19 жовтня 2010 року ОСОБА_2 (як мати позивача) звернулась до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в м. Києві з заявою, в якій просила надати дозвіл на імміграцію в Україну її синові ОСОБА_1 .

На підставі вказаної заяви ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві розпочато перевірку стосовно ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що в Управлінні Служби безпеки України у м. Києві інформація про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відсутня; відомості про судимість, кримінальне переслідування та притягнення до адміністративної відповідальності на території Республіки Біларусь відсутні; на території України ОСОБА_1 засудженим (за кримінальними справами) та в розшуку не значиться (Т.1, арк. 46, 47, 48).

10 березня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчили заяву про надання згоди на отримання дітьми дозволів на імміграцію в Україні, в якій просили надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такі дозволи (Т.1, арк. 43)

Рішенням ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 березня 2011 року за результатом розгляду матеріалів громадян Білорусії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано останніх посвідками на постійне місце проживання в Україні для іноземця.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2011 року Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління МВС у м. Києві ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в України №11/121983, строк дії до 21 березня 2012 року (Т.1, арк. 52).

22 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до вказаного вище управління з заявою про оформлення йому посвідки на постійне проживання (Т.1, арк. 53), за результатом розгляду вказаної заяви 22 квітня 2011 року позивачу оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 безстроково. Місцем зареєстрованого проживання з 05 березня 2009 року зазначено: АДРЕСА_1 ( Т . 1 , арк. 28).

28 листопада 2019 року рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №383 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в України, виданий 21 березня 2011 року громадянці Республіки Біларусь ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, відповідно до вказаного рішення, скасовано й посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 22 квітня 2011 року та серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо направлення копії вказаного рішення на адресу позивача.

Так, 14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою-анкетою № НОМЕР_7 , в якій просив внести до Єдиного державного демографічного реєстру інформацію про нього у зв`язку з обміном посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Рішенням від 27 січня 2020 року № 2596 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III визначені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Частиною 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини 1 абзаців 1 і 4 статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 цього Закону (в редакції, чинній на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III, в редакції, чинній станом на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію, було передбачено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Стаття 9 цього ж Закону (в редакції, чинній станом на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) встановлювала умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

Так, відповідно до підпункту 2 пункту 1 цієї статті заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 9 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ за неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники. Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Також, положеннями статті 9 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ визначений перелік документів, які мали бути додані до заяви про надання дозволу на імміграцію.

Зокрема, пунктом 5 передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У відповідності до підпункту 6 пункту 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Таким чином, для оформлення дозволу на імміграцію заявник, в даному випадку, мати позивача - ОСОБА_2 , повинна була подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Згідно з положеннями статті 10 вказаного Закону дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як вбачається з висновку від 28 листопада 2019 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_6 , мати позивача, громадянка Республіки Білорусь разом з неповнолітніми дітьми громадянами Білорусь ОСОБА_1 , 1995 року народження та ОСОБА_5 , 1997 року народження, була документована посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» за рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 21 березня 2011 року.

Проте, як зазначено у висновку, вказане рішення від 21 березня 2011 року прийнято з порушенням вимог законодавства, зокрема, головний спеціаліст послався на те, що донька іноземки ОСОБА_4 є неповнолітньою, а тому заява в установленому законом порядку, як передбачено підпунктом 6 пункту 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію», не могла бути оформлена.

На підставі вказаного висновку, як вже зазначалось судом, 28 листопада 2019 року прийнято рішення №383 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» разом з її неповнолітніми дітьми, а також скасовані посвідки на постійне проживання, у тому числі, яка видана позивачу.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (надалі-Порядок №321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Тобто, для скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність стосовно іноземця або особи без громадянства.

В той же час, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, при видачі позивачу у 2011 році дозволу на імміграцію, на підставі якого в подальшому останньому було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні, його законним представником (матір`ю ОСОБА_2 ) були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи або документи, що втратили чинність стосовно нього.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, в редакції, що діяла на момент прийняття рішення від 28 листопада 2019 року №383 (надалі - Порядок №1983).

Відповідно до пункту 21 Порядку №1983 Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У відповідності до пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що вказаним Законом України «Про імміграцію» встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити й про те, що питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну розглядалось відповідачем, не у зв`язку зі зверненням з цього приводу органів державної влади, а у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 з заявою щодо обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при скасуванні дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 , відповідачем не досліджувалось питання щодо правомірності надання цього дозволу та видання посвідки саме ОСОБА_1 , оскільки у висновку від 28 листопада 2019 року відповідачем досліджувались матеріали стосовно його матері - ОСОБА_2 .

При цьому, суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, відповідачем було порушено питання щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого ОСОБА_1 , як і відсутні докази, що останнього було запрошено для надання пояснень з цього приводу. Також відсутні відомості щодо повідомлення позивача про прийняте рішення.

Суд зазначає, що на момент видачі позивачу, як неповнолітньому, дозволу на імміграцію у 2011 році його мати ОСОБА_2 вважалась такою, що мала дозвіл на імміграцію в Україну, була документована посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною.

З урахуванням того, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав, передбачених пунктом 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ, при прийнятті рішення органом ДМС про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 у 2011 році, суд дійшов висновку, що рішення від 28 листопада 2019 року №383 в частині скасування цього дозволу на імміграцію від 21 березня 2011 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, які були видані позивачу, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказане відповідає принципу «належного урядування» відповідно до якого, допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

При цьому, суд зазначає, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягаря наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.

Більш того, як вже було зазначено судом, 14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою-анкетою № 243790000 , в якій просив внести до Єдиного державного демографічного реєстру інформацію про нього у зв`язку з обміном посвідки на постійне проживання у разі досягнення 25-річного віку.

Так, підпунктом 5 пункту 7 Порядку №321 передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

Відповідно до пункту 40 Порядку №321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачем виконано вимоги пункту 40 Порядку №321 в частині подання необхідного пакету для обміни посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку, проте у задоволенні заяви -анкети позивача рішенням від 27 січня 2020 року №2596 відмовлено на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321.

Так, згідно пункту 43 Порядку №83 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пунктом 46 Порядку №321 передбачено, що після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

У відповідності до підпункту 9 пункту 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

З урахуванням того, що рішення №383 від 28 листопада 2019 року на підставі якого скасовано дозвіл на імміграцію від 21 березня 2011 року та, відповідно, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, видані позивачу, визнано судом протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також враховуючи, що судом не встановлено, а відповідачем не доведено подання позивачем неправдивих відомостей, або підроблених документів, зважаючи на те, що останній звернувся до відповідача з необхідним пакетом документів для обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку, суд дійшов висновку про протиправність рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27 січня 2020 року № 2596 та, відповідно, про наявність правових підстав для його скасування.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи встановлення судом протиправності оскаржуваних рішення №383 від 28 листопада 2019 року в частині та рішення від 27 січня 2020 року №2596, з метою найбільш ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог та визнання вказаних вище рішень протиправними.

Більш того, оскільки наявність обставин щодо прийняття рішення від 27 січня 2020 року №2596 спростована судом шляхом визнання протиправним та скасування прийнятого відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд вважає необґрунтованими та безпідставними позовні вимоги про визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №383 від 28 листопада 2019 року в частині, що стосується позивача та щодо прийняття рішення від 27 січня 2020 року №2596, оскільки такий спосіб захисту є неналежним та не призводить до безпосереднього поновлення порушеного права позивача.

Так, у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням вимог частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме

- визнання протиправним й скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області №383 від 28 листопада 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в України в частині, що стосується скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21 березня 2011 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, виданих громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнання протиправним й скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про відмову громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27 січня 2020 року № 2596 ;

- зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у порядку, встановленому чинним законодавством.

Стосовно вимоги позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн, суд зазначає наступне.

Як вбачається з наданої суду копії договору №08/2020 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18 березня 2020 року (Т.1, арк. 58-61), укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Марини Іванчук» (надалі - бюро), останнє зобов`язалось надавати правову допомогу щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та будь-яких інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства); представництва та захисту інтересів клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення, органах державної виконавчої служби, органах Національної поліції України, прокуратури, органах Державної податкової служби України та усіх інших правоохоронних органах, органах Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України тощо з будь-яких питань.

Пунктом 4.1. розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору професійну правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою окремою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до укладеної між сторонами вказаного вище договору додаткової угоди №1 від 18 березня 2020 року (Т.1, арк. 62), бюро прийняло на себе зобов`язання з надання клієнту професійної правничої (правової) допомоги з питань поновлення порушених прав та законних інтересів клієнта щодо перебування та проживання в Україні, в тому числі, але не виключно, з питань:

- визнання протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення №783 від 28 листопада 2019 року в частині скасування дозволу на імміграцію виданого 21 березня 2011 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року;

- скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №383 від 28 листопада 2019 року в частині скасування дозволу на імміграцію виданого 21 березня 2011 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 22 квітня 2011 року;

- визнання протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення номер 2596 від 27 січня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Беларусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 );

- скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області номер 2596 від 27 січня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Беларусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 ).

У відповідності до пункту 2 додаткової угоди №1 за надання професійної правничої (правової) допомоги з питань, визначених даною додатковою угодою, клієнт зобов`язується сплатити бюро гонорар в розмірі 5000,00 грн (в суму гонорару включені фактичні витрати бюро, пов`язані з наданням професійної правничої (правової) допомоги). Підстава проведення розрахунків - підписаний сторонами без зауважень акт - звіт про надані послуги. Строк проведення розрахунків - до 25 грудня 2020 року

Згідно з наданою суду копією акта - звіту про надані послуги від 30 березня 2020 року (Т.1, арк. 63), бюро в період з 18 по 30 березня 2020 року надало клієнту, а останній прийняв без зауважень наступні послуги:

1. усна консультація клієнта по предмету звернення, визначеного в додатковій угоді №1 від 18 березня 2020 року, проведення попереднього аналізу наданих клієнтом документів. Кількість витраченого часу - 2 години, вартість - 1000,00 грн;

2. підготовка та направлення Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області адвокатського запиту (вих. №17/03 від 18 березня 2020 року). Кількість витраченого часу - 1 година, вартість - 500,00 грн; 3. підготовка позовної заяви, клопотання про витребування доказів, заяви про забезпечення позову, здійснення копіювання та друку документів (письмових доказів), надання роз`яснень щодо порядку сплати судового збору та порядку подання позовної заяви до суду. Кількість витраченого часу - 5 годин, вартість 3500,00 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, що вказані послуги були сплачені позивачем.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Суд також зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі "Lavents v. Latvia" (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено такого виду професійної правничої допомоги, як «здійснення копіювання та друку документів (письмових доказів)», більш того, зі змісту акта - звіту про надані послуги не зрозуміло, які саме роз`яснення бюро надало позивачу в частині сплати судового збору та порядку подання позовної заяви до суду, тобто, не зазначено, що саме було роз`яснено, враховуючи, що реквізити, на які слід сплачувати судовий збір зазначені на офіційній сторінці в мережі Інтернет Окружного адміністративного суду міста Києва, а також, зважаючи на те, що позовна заява подана саме через канцелярію суду нарочно.

Більш того, правова послуга в частині надання усної консультації клієнта по предмету спора, проведення попереднього аналізу наданих клієнтом документів та підготовка певних адвокатських запитів є одним з взятих на себе адвокатським бюро зобов`язань за умовами укладеного договору №08/2020 від 18 березня 2020 року, тобто, вказані послуги були надані не як витрати, пов`язані на правову допомогу в рамках розгляду даної адміністративної справи, а на виконання існуючих між сторонами договірних зобов`язань згідно з умовами договору.

З урахуванням вищевикладеного та враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачем дійсно були понесені витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги (оригінал або копія платіжного доручення, квитанція тощо), а також враховуючи те, що судом не встановлено співмірності між наданим обсягом послуг та витраченим часом, суд дійшов висновку про недоведеність вказаних витрат та відсутність правових підстав для їх стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1681,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області №383 від 28 листопада 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в України в частині, що стосується скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21 березня 2011 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, виданих громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про відмову громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27 січня 2020 року № 2596 ;

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ) здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) у порядку, встановленому чинним законодавством.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова