Справа № 360/4634/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року справа №360/4634/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Геращенка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного (суддя - Шембелян В.С.) від 27 січня 2020 року (повний текст складено 06 лютого 2020 року) у справі №360/4634/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1771-52 від 15.05.2019р., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 15.05.2019р. № Ф-1771-52 на суму 33365,71 грн..

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1771-52 від 15.05.2019р. щодо зобов`язання сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 33365,71 грн, з них: недоїмки на суму 33195,71 грн та штрафних санкцій на суму 170,00 грн..

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що вимога про сплату боргу була сформовано згідно до вимог чинного законодавства на підставі даних з інформаційної системи, згідно якої станом на 30.04.2019р. за позивачем обліковувалась заборгованість 33365,71 грн.. Судом першої інстанції не враховано те, що частина заборгованості в розмірі 12334,81 грн., яка зазначена у вимозі від 15.05.2019 року за №Ф-1771-52 виникла до початку проведення антитерористичної операції, час сплати зазначеної заборгованості наступив ще у 2013 році. Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач пропустив 10-денний строк звернення до суду, який встановлений Законом № 2464-VI.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідачем була винесена вимога від 15.05.2019 року № Ф-1771-52 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 30.04.2019р. у розмірі 33365,71 грн..

За даними податкового обліку позивач має борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальному розмірі 33365,71 грн., яка складається з: перехідного сальдо УПФ в розмірі - 11140,78 грн. (станом на 01.10.2013р.), 1194,03 грн. - нарахування за 2013 рік, 8448,00 грн. нарахування за 2017 рік; 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за II квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за III квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за IV квартал 2018 року; 2754,18 грн - нарахування за І квартал 2019 року.

Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, оскаржувану вимогу отримано позивачем 07.06.2019р..

Після отримання зазначеної вимоги позивач скористався правом адміністративного оскарження до органу доходів і зборів вищого рівня та 09.08.2019 р. звернувся до ДФС України зі скаргою на вимогу від 15.05.2019р. № Ф-1771-52.

Відповідно до витягу з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" рішення ДФС України від 16.09.2019 №1927/6/99-00-08-06-01 за результатами розгляду зазначеної скарги "відправлення вручено: особисто" 23.09.2019 р. (а.с.33).

До суду з даною позовною заявою позивач звернулася 24.10.2019р. (а.с.4).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

У відповідності до п. 1. ч. 1. ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За приписами ч. 8, ч.12 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року внесені зміни до Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у відповідності до якого п.п. 8 п. 4 ст. 11 вказаного Закону виключено. Водночас, оскільки п.п. 8 п. 4 ст. 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" було внесено зміни до Розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не було внесено, спірні правовідносини врегульовують положення п. 9-4 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

При цьому, слід зазначити, що з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02.03.2015 року № 219-VIII п. 9-3 «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено вважати п. 9-4.

Таким чином, згідно п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення,02 вересня 2014 року прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII (надалі Закон №1669) (в редакції, чинної у спірний період), згідно до ст. 1 якого період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014року. На час вирішення справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО триває.

На виконання Закону №1669 розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 р. та від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно з додатком до якого, до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. м. Сєвєродонецьк Луганської області, де позивач знаходиться на обліку та є місцем його проживання.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску, встановлених статтею 6 Закону № 2464-VІ, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 (Пз/9901/22/18) дійшла правового висновку про те, що факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, є підставою для незастосування до таких платників заходів впливу та стягнення за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в силу прямої дії норми Закону № 2464-VI, яка забороняє притягнення до відповідальності за невиконання обов`язків платника єдиного внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна вимога сформована відповідачем у відповідності до вимог статті 25 Закону №2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення позивача від виконання своїх обов`язків щодо сплати єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання.

Колегія суддів також зазначає, що за даними податкового обліку позивач має борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальному розмірі 33365,71 грн., яка складається, у т.ч. з перехідного сальдо УПФ в розмірі - 11140,78 грн. (станом на 01.10.2013р.), 1194,03 грн. - нарахування за 2013 рік.

На підтвердження наявності у позивача боргу за цей період, відповідачем було надано акт передачі даних з карток особових рахунків платників єдиного внеску. Згідно додатку до цього акту за позивачем обліковувалась сума заборгованості 10970,78 грн., фінансові санкції - 170 грн.. Однак доказів на підтвердження наявності у позивача зобов`язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із зазначенням звітного періоду, за який виник податковий борг, та рішення про застосування фінансових санкцій, відповідачем не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірність прийнятої вимоги від 15.05.2019 року № Ф-1771-52, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження в цій справі є вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

За положеннями частини 2 статті 2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Завдання та функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, яким за положеннями статті 1 Закону №2464-VI є орган доходів і зборів та його територіальні органи (в частині адміністрування єдиного внеску), права та обов`язки органів доходів і зборів визначені статтями 12, 13, 14 Закону №2464-VI.

Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон № 2464-VI.

За положеннями пункту 1.1. статті 1 Податкового кодексу України, цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Зазначене свідчить про те, що положення Податкового кодексу України не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

За таких обставин, застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Податкового кодексу України колегія суддів вважає помилковим.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №802/983/18-а, від 17 липня 2019 року у справі № 0740/1050/18, від 12 лютого 2020 року у справі №480/1192/19, висновки якого суд повинен враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

За приписами з абз. 4 ,5 частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до абзацу 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки (абз.10 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI).

Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, оскаржувану вимогу отримано позивачем 07.06.2019р.

Після отримання зазначеної вимоги позивач скористався правом адміністративного оскарження до органу доходів і зборів вищого рівня та 09.08.2019 р. звернувся до ДФС України зі скаргою на вимогу від 15.05.2019р. № Ф-1771-52.

Відповідно до витягу з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" рішення ДФС України від 16.09.2019р. №1927/6/99-00-08-06-01 за результатами розгляду зазначеної скарги "відправлення вручено: особисто" 23.09.2019 р.. До суду з даною позовною заявою позивач звернувся 24.10.2019 р.

З викладеного вбачається, що позивач пропустив 10-денний строк звернення до суду, який встановлений Законом № 2464-VI.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами частини 3 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Аналіз положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що повернення позовної заяви може мати місце тільки при встановленні факту пропуску строку звернення до суду та з`ясування причин пропуску цього строку.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачем до суду була подана заява від 07.11.2019р. у якій зазначено про те, що згідно абз.1 ч.4 ст.122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору та скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Позивач у заяві також зазначив, що скористався порядком досудового вирішення спору шляхом направлення скарги ДФС України. Рішення про залишення скарги без розгляду від 16.09.2019 року №1927/6/99-00-08-06-01 було ним отримано 23.09.2019 року.

Як свідчать матеріали справи, позивач є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність і перебуває на обліку, на території населеного пункту де проводилась антитерористична операція. Позивач не володіє досвідом правотлумачення та правозастосування у спірних правовідносинах,

Приймаючи до уваги вищезазначене та враховуючи, що пропущений позивачем строк звернення до суду є незначним, колегія суддів вважає можливим, у даній конкретній справі, визнати поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як вбачається з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11).

Суд зазначає, що принцип "пропорційності" тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип "пропорційності", натомість принцип "пропорційності" є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 15.05.2019р. №Ф-1771-52 на суму 33365,71 грн..

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного від 27 січня 2020 року у справі №360/4634/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного від 27 січня 2020 року у справі №360/4634/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено та підписано 26 травня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 травня 2020 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко