Справа № 215/1476/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року Справа № 215/1476/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича про визнання протиправною бездіяльності, -
30.03.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі ухвали Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 10.03.2020 року про передачу за підсудністю на підставі п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 29 КАС України, надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича, яка виявилася у порушенні правової позиції ст. ст. 1, 3, 8, 19, 22, 28, 33, 46, 48, 68 Конституції України;
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича, яка виявилась у порушенні права бути присутнім при розгляді заяви від 17.01.2020 року вх. № С-34;
- визнати протиправною бездіяльність голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича, яка виявилась у неприйнятті після розгляду заяви від 17.01.2020 року вх. № С-34 рішення, постанови, тобто правового акту на підставі ст. ст. 3, 8, 19, 28, 33, 46, 68 Конституції України, ст. ст. 7, 18, 19 ЗУ «Про звернення громадян» і зазначити закон, вимоги якого порушені згідно з ч. 4 ст. 249 КАС України.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем була допущена бездіяльність, яка виявилася у порушенні правової позиції ст. ст. 1, 3, 8, 19, 22, 28, 33, 46, 48, 68 Конституції України, у порушенні права бути присутнім при розгляді заяви від 17.01.2020 року вх. № С-34, у неприйнятті після розгляду заяви від 17.01.2020 року вх. № С-34 рішення, постанови, тобто правового акту на підставі ст. ст. 3, 8, 19, 28, 33, 46, 68 Конституції України, ст. ст. 7, 18, 19 ЗУ «Про звернення громадян». За поясненнями позивача, відповідач відмовився використовувати свої владні виконавчі функції та не прийняв законне рішення, бо відсутній правовий акт. Позивач вважає, що недостатньо надіслати листа у відповідь на звернення, бо такий лист не має юридичної сили і не відповідає конституційним принципам.
Ухвалою суду від 02.04.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подання позову до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича про визнання протиправною бездіяльності.
Ухвалою суду від 02.04.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У встановлений судом строк відповідач надав суду відзив на позов в обґрунтування своїх заперечень проти нього.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними. За поясненнями відповідача, ним була розглянута заява (запит) позивача від 17.01.2020 року вх. № С-34 та надана письмова відповідь. При цьому, позивачу було роз`яснено, що відповідач не наділений законом повноваженнями щодо визначення актом тимчасового перебування місця знаходження чи мешкання за адресою, де ОСОБА_1 здійснює догляд за своєю матір`ю. Також, позивача було повідомлено про те, що на нього не поширюються норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також про те, що йому неодноразово пропонувалось зареєструвати своє місце проживання за адресою, де він здійснює піклування за матір`ю та надати повний пакет документів для реєстрації його місця проживання. Тому, з урахуванням того, що позивач неодноразово звертався до відповідача з аналогічними заявами з тих самих питань, на підставі ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» відповідач припинив розгляд його заяви від 17.01.2020 року № С-34.
З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 257, ст. 262 КАС України, суд розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача з заява (запитом) від 17.01.2020 року вх. № С-34, в якій просив:
- надати повідомлення про повноваження осіб, їх повні ПІБ, які прийматимуть участь на засіданні з розгляду заяви від 08.01.2020 року вх. № С-10, зазначити вимоги, які вони уповноважені розглядати;
- надати розпорядження про повноважних осіб, їх повні ПІБ, які будуть приймати участь у засіданні комісії з питання розгляду його заяви від 08.01.2020 року № С-10;
- надати копію заяви, яка буде розглядатися 17.01.2020 року о 15.30 год., належно завірену до початку розгляду з виділенням вимог заяви, які будуть розглянуті;
- вжити систему заходів, спрямованих на захист гарантій ст. ст. 3, 22, 33 Конституції України;
- надати копії звернень до посадових осіб вищого рангу за підлеглістю для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, який забороняє вжити заходів для усунення причин, що породжують подання заяви (запиту) від 08.01.2020 року вх. № С-10;
- надати копію правового акта, який не суперечить Конституції України і забороняє забезпечити для ОСОБА_1 визначити місце його тимчасового знаходження, мешкання за адресою, за якою ОСОБА_1 надає соціальні послуги інваліду;
- затвердити надану довідку чи видати довідку для незареєстрованих у житловому приміщенні осіб та Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради про склад сім`ї ОСОБА_1 , відповідно до прийнятого рішення для призначення усіх видів допомоги, згідно зі ст. ст. 3, 19, 21, 22, 33, 46, 68 Конституції України;
- надати копію правового акту, який забороняє затвердити надану довідку чи видати довідку для незареєстрованих у житловому приміщенні осіб;
- надати рішення, постанову, тобто правовий акт, складений за підсумком всебічного розгляду заяви.
На заяву позивача від 17.01.2020 року відповідачем була надана відповідь від 24.01.2020 року за № С-34, в якій він зазначив, що виконавча районна у місті рада не наділена законом повноваженнями щодо визначення актом місця тимчасового перебування ОСОБА_1 , а також його місцезнаходження або мешкання за адресою, де він здійснює догляд за своєю матір`ю. Також, відповідач повідомив позивача про те, що на нього не поширюються норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також про те, що йому неодноразово пропонувалось зареєструвати своє місце проживання за адресою, де він здійснює піклування за своєю матір`ю, надавався перелік необхідних документів та графік роботи відділу реєстрації місця проживання громадян. Після цього відповідач зазначив, що після вчинення позивачем вказаних дій він розгляне питання щодо можливості призначення ОСОБА_1 соціальної допомоги.
За поясненнями відповідача, з огляду на те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього з аналогічними зверненнями, відповідач на підставі ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» припинив розгляд його заяви від 17.01.2020 року № С-34, бо порушені у ній питання вже були вирішені по суті раніше.
Проте, позивач, вважаючи, що відповідач допустив бездіяльність щодо розгляду його заяви (запиту) від 17.01.2020 року № С-34, звернувся до суду з адміністративним позовом.
Отже, спір між сторонами виник з підстав протиправності бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви (запиту) ОСОБА_1 від 17.01.2020 року № С-34.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що Закон України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг, встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.
Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені у них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства, забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян».
Частиною 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:
особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;
знайомитися з матеріалами перевірки;
подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;
бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;
користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;
одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;
висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;
вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», орган державної влади, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».
Аналіз зазначених вище норм вказує, що громадяни України мають право звертатися до органів державної влади та місцевого самоврядування із зверненнями, а органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані у встановлений законом строк об`єктивно і вчасно розглядати звернення, перевіряти викладені у них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства, забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду.
Таким чином, реалізувавши своє право, позивач звернувся до відповідача з заявою (запитом) від 17.01.2020 року вх. № С-34. У відповідь на вказану заяву відповідач надіслав позивачу листа від 24.01.2020 року № С-34, на підтвердження направлення якого надав суду реєстр витрат конвертів.
Суд, дослідивши зміст відповіді відповідача, зазначає, що ним була надана відповідь на кожне із зазначених у заяві питань. При цьому, суд зазначає, що наданні відповіді по суті порушених у зверненнях до державного органу питань є дискрецією органу державної влади.
За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Крім того, суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Вказана вище правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 17.04.2019 року, справа № 342/158/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позивач вже звертався до відповідача з аналогічними зверненнями, сутність яких зводиться до реєстрації місця проживання за адресою, де позивач здійснює догляд за своєю матір`ю, а також щодо призначення соціальної допомоги, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Також, суд зазначає, що посилання позивача на положення ч. 4 ст. 249 КАС України є безпідставними. Так, відповідно до ч. 4 ст. 249 КАС України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Водночас, в ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідачем не допущено бездіяльності при розгляді заяви (запиту) позивача від 17.01.2020 року № С-34 та ним були вчинені дії в межах наданих відповідачу законом повноважень та у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Аналіз зазначеного вище, дає суду підстави зробити висновок, що засіб юридичного захисту порушеного права повинен бути ефективним та ґрунтуватися на конкретних підставах, як на практиці, так і за законом. При розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само, встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 ст. 77 КАС України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 139 КАС України, з урахуванням того, що ухвалою суду від 02.04.2020 року було задоволено заяву позивача та звільнено його від сплати судового збору на підставі ст. 133 КАС України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору судом, не вирішується.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до голови виконавчого комітету Тернівської районної у м. Кривий Ріг ради Солода Віталія Михайловича про визнання протиправною бездіяльності відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 22.05.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька