Справа № 500/284/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/284/20

14 травня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кухар О.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Рацина Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі по тексту ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач 1), у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі по тексту ГУ ДФС у Тернопільській області) щодо його звільнення 27.12.2019 з посади начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області;

- скасувати наказ ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області;

- стягнути з ГУ ДФС у Тернопільській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Наказом ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено позивача з посади начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області у зв`язку із реорганізацією та скороченням штатної чисельності, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту Закон № 889-VIII) та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України).

Позивач вважає такий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що винесений без дотриманням вимог чинного законодавства. Так, 25.10.2019 позивача було ознайомлено з наказом ГУ ДФС у Тернопільській області від 24.10.2019 року № 363-о «Про попередження працівників ГУ ДФС у Тернопільській області про наступне вивільнення з роботи», також надано повідомлення-пропозиція від 25.10.2019, яким пропонувалася вакантна посада заступника начальника ДПІ - начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління. Від цієї посади ОСОБА_1 відмовився. ГУ ДФС у Тернопільській області не було запропоновано усі наявні вакантні посади, які позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації. У повідомленні-пропозиції від 25.10.2019, запропоновано лише одну вакантну посаду, тоді як відповідач 2 зобов`язаний був запропонувати всі наявні вакантні посади на дату пропозиції. Також при проведенні реорганізації ГУ ДФС у Тернопільській області оцінювання продуктивності праці і кваліфікація позивача та інших претендентів на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області не проводилась.

ГУ ДФС у Тернопільській області не дотримано порядок вивільнення працівників, передбачений частиною першою статті 40, частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України, а також положення частини першої статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, яке надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач вказує, що навчається у магістратурі Тернопільського національного економічного університету за спеціальністю «Державне управління» та вважає, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, при визначенні переваги в залишенні на роботі мало бути враховано, що вона надається працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва.

В обґрунтування позову позивач наводить положення Закону № 889-VIII та КЗпП України, правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №806/1175/17.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання на 20.02.2020.

Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні 20.02.2020 без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі другого відповідача ГУ ДФС у Тернопільській області (далі по тексту відповідач 2), у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено до 11.03.2020.

Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні 11.03.2020 без виходу до нарадчої кімнати, відкладено підготовче засідання за клопотанням представника ГУ ДФС у Тернопільській області, який не прибув до суду, до 18.03.2020.

Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні 18.03.2020 без виходу до нарадчої кімнати, витребувано у відповідачів ГУ ДПС у Тернопільській області, ГУ ДФС у Тернопільській області додаткові докази, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено до 06.04.2020.

Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні 06.04.2020 без виходу до нарадчої кімнати, задоволено заяву ГУ ДПС у Тернопільській області про виклик свідка ОСОБА_2 , начальника управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу ГУ ДПС у Тернопільській області, для з`ясування обставин правомірності прийняття оскаржуваного наказу, оголошено перерву до 24.04.2020 у зв`язку з ненаданням відповідачами у повному обсязі доказів, витребуваних судом.

Ухвалою суду від 24.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2020.

18.02.2020 до суду надійшов від відповідача 1 відзив на позов (а.с.16-18), у якому останній заперечив проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та неналежними.

У відзиві на позов відповідач 1 наводить положення пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», відповідно до якого утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Пунктом 2 цієї постанови визначено, що Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби та Державної митної служби. Таким чином, Державна фіскальна служба України та Державна податкова служба України, та їх територіальні органи продовжують здійснювати свою діяльність в межах розподілу повноважень.

Враховуючи, що ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено з органів державної фіскальної служби на підставі наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 », то ГУ ДПС у Тернопільській області не є суб`єктом звільнення позивача, не є належним відповідачем по позовних вимогах позивача, ним, як суб`єктом владних повноважень, не було порушено жодного конкретного права особи.

У відзиві відповідач 1 наводить положення статті 40 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та просить відмовити у позові.

20.02.2020 до суду надійшла відповідь позивача на відзив (а.с.35), у якій позивач звертає увагу на порушення його прав через те, що ГУ ДФС у Тернопільській області не запропоновано йому 25.10.2019 всі наявні вакансії, а також не визначено продуктивності праці його та інших претендентів на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області.

03.03.2020 до суду надійшов від відповідача 2 відзив на позов (а.с.47-50), у якому останній заперечив проти позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними. Зазначає, що 25.10.2019 відповідно до наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 24.10.2019 №363-о «Про попередження працівників ГУ ДФС у Тернопільській області про наступне вивільнення» ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення з роботи у зв`язку з реорганізацією та звільнення з посади 27.12.2019. Вважає, що дотримався положень законодавства, оскільки пропонувати наявні вакантні посади в органі правонаступнику є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення. Посада начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області на момент вручення попередження ОСОБА_1 не була вакантною, а запропонована посада відповідно до Закону №889-VIII була рівнозначною посаді, яку він обіймав до цього часу, проте позивач від неї відмовився. По закінченню двох місячного терміну попередження, в день звільнення 27.12.2019 ОСОБА_1 було запропоновано 9 посад в ГУ ДПС у Тернопільській області, від яких він теж відмовився.

Також представник ГУ ДФС у Тернопільській області зазначає, що врахування переважного права залишення на роботі працівника є можливим лише шляхом надання пропозицій суб`єктом призначення чи керівником державної служби посад в державному органі, а у випадку відмови працівника від запропонованих йому посад керівник зобов`язаний звільнити такого працівника. Щодо надання переваг в залишенні на роботі працівникам, які навчаються, то зазначає, що ГУ ДФС у Тернопільській області направлення ОСОБА_1 на навчання в магістратурі за державним замовленням в Тернопільському національному економічному університеті за спеціальністю «Державне управління» не видавало.

У відзиві відповідач 2 наводить положення статті 40 КЗпП України, Закону № 889-VIII постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України від 10.03.2010 N 46/06/187-10.

Відповідач 2 вважає, що процедуру звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ГУ ДФС у Тернопільській області дотримано в повному обсязі та жодних прав позивача при прийнятті наказу від 27.12.2019 №409-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » не порушено, відтак просить відмовити у позові.

06.04.2020 до суду надійшли заперечення кожного з двох відповідачі аналогічного змісту (а.с. 94-95, 118-119), у яких вони вказують, що відповідно до наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 24.10.2019 №363-о «Про попередження працівників ГУ ДФС у Тернопільській області» було попереджено окрім ОСОБА_1 ще 38 працівників ГУ ДФС у Тернопільській області, яким запропоновано наявні вакантні посади відповідно до їх кваліфікації, на які працівники погодились, однак станом на дату попередження дані посади ще залишались вакантними. Тому, враховуючи норми КЗпП України ОСОБА_1 , в день попередження про наступне вивільнення була запропонована рівнозначна посада в Тернопільському управлінню ГУ ДПС у Тернопільській області, яка належала до посад однієї групи оплати праці з врахуванням юрисдикції органу, від якої він відмовився.

Щодо надання пояснень та доказів про врахування переважного права на залишення на роботі ОСОБА_1 відповідачі зазначають, що положення статті 42 КЗпП України не встановлюють підстави для звільнення, а лише визначають підстави для залишення працівників на роботі під час їх звільнення у зв`язку з наявністю переважного права на таке залишення. Враховуючи це, керівник ГУ ДФС у Тернопільській області, реорганізованого шляхом приєднання до іншої юридичної особи, не може працівнику пропонувати іншу посаду в органі, який фактично ліквідовується, таким чином не може забезпечити виконання вимог законодавства щодо врахування переважного права на залишення на роботі, які мали б застосовуватись лише при скороченні штату (певних посад) в органі. Суб`єкт призначення органу, в якому працівник не працював раніше, не може і не повинен враховувати переважне право залишення на роботі, у зв`язку з чим ГУ ДПС у Тернопільській області не могло враховувати переважне право залишення на роботі ОСОБА_1 , оскільки останній не працював в ГУ ДПС у Тернопільській області.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Зазначив, що структура ГУ ДПС у Тернопільській області передбачала чотири територіальні управління, одне з яких Тернопільське управління. На три інші територіальні (міжрайонні) управління були переведені начальники управлінь, які обіймали ці ж посади у ГУ ДФС у Тернопільській області. Посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області йому не пропонували, хоча таку посаду він займав у ГУ ДФС у Тернопільській області, і згідно з штатним розписом така посада не скорочена у ГУ ДПС у Тернопільській області. Надання переваги іншому працівнику, призначеному на цю посаду, проведено без визначення та порівняння кваліфікації та продуктивності праці між ними. Вважає, що відповідачами порушені його трудові права, гарантовані працівнику КЗпП України. Просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у заявах по суті (відзиві на позов, запереченнях), та пояснив, що ГУ ДФС у Тернопільській області при попередженні працівника про реорганізацію і скорочення штату запропоновано рівнозначну посаду. При цьому через відмову позивача від пропозиції посади в ГУ ДПС у Тернопільській області, були відсутні підстави для вирішення питання про врахування переважного права його та інших працівників для залишення на роботі. ГУ ДФС у Тернопільській області дотримані всі процедури, визначені законодавством при звільненні працівника з посади у разі реорганізації та скороченні штату. Оскільки ОСОБА_3 не дав згоди на призначення на жодну з посад, які йому пропонувалися і були вакантними в ГУ ДПС у Тернопільській області в межах строку попередження, тому було прийнято оскаржуваний наказ та звільнено позивача з посади начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області. Представник відповідачів просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши вступне слово (пояснення) учасників справи, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, допитавши свідка, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 в органах державної податкової служби працював з 17.10.2014 (а.с.80-84, 173).

31.08.2018 був призначений на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області в порядку переведення з посади першого заступника начальника Тернопільської об`єднаної державної податкового інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області, що підтверджується записами трудової книжки (а.с. 82-84).

Наказом в.о. начальника ГУ ДФС у Тернопільській області - головою комісії з реорганізації ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 № 409-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 27.12.2019 ОСОБА_1 , начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області, з роботи у зв`язку із реорганізацією та скороченням штатної чисельності відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.60). Позивач не працевлаштовувався на інше місце роботи.

З оскаржуваного наказу та пояснень представника відповідачів вбачається, що підставою для звільнення позивача були реорганізація та скорочення штатної чисельності, у зв`язку з чим податковим органом вживались заходи по вивільненню працівників.

Так, 25.10.2019 позивачу направлено повідомлення-пропозиція, відповідно до якої у зв`язку з реорганізацією ГУ ДФС у Тернопільській області шляхом приєднання до ГУ ДПС у Тернопільській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», з урахуванням вимог Закону № 889-VIII, статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 пропонувалася для переведення наявна посада відповідно до його кваліфікації - заступника начальника ДПІ - начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління, від якої позивач відмовився (а. с. 8).

У зв`язку з відмовою від переведення на посаду заступника начальника ДПІ - начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління, та відмовою від інших запропонованих 27.12.2019 дев`яти вакантних посад, ГУ ДФС у Тернопільській області прийнято оскаржуваний наказ про припинення державної служби та звільнення з 27.12.2019 ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, у тому числі ГУ ДПС у Тернопільській області.

Пунктом 2 цієї постанови визначено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до цього додатку ГУ ДФС у Тернопільській області як територіальний орган ДФС, який реорганізується, приєднано до ГУ ДПС у Тернопільській області.

Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, а пунктом 4 визначено, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Таким чином, ГУ ДФС у Тернопільській області реорганізовано шляхом приєднання до ГУ ДПС у Тернопільській області, останнє є правонаступником прав та обов`язків реорганізованого ГУ ДФС у Тернопільській області.

Станом на 20.02.2020 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ГУ ДФС у Тернопільській області міститься запис лише про внесене рішення про припинення юридичної особи, запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи відсутній (а.с.37-41).

При вирішенні публічно-правового спору судом враховано наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як встановлено частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Пунктом 2 частини першої статті 41 даного Закону визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Частиною другою даної статті визначено, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Підстави для припинення державної служби визначенні статтею 83 Закону № 889-VIII, серед яких державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

При цьому відповідно до частини другої статтею 83 Закону № 889-VIII зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є, зокрема, реорганізація державного органу, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або посади, унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості. Сама лише реорганізація юридичної особи публічного права без скорочення штату чи посади не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України. Така ж позиція викладена у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Така правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 28.02.2020 у справі №807/819/16.

Частина перша статті 42 КЗпП України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, враховуючи наведе, суд, надаючи оцінку правомірності звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності, як зазначено в оскаржуваному наказі № 409-о від 27.12.2019, має встановити чи мали місце реорганізація та скорочення штатної чисельності, у тому числі скорочення посади, яку обіймав позивач, чи дотримано порядку звільнення позивача з посади у разі скорочення штатної чисельності, визначеного законом.

Як зазначено вище, з огляду на положення постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» судом встановлено, що мала місце реорганізація ГУ ДФС у Тернопільській області шляхом приєднання до ГУ ДПС у Тернопільській області.

Наказом Державної фіскальної служби України №7-рг від 31.07.2019 «Про реорганізацію головних управлінь ДФC в областях та м. Києві» розпочато реорганізацію головних управлінь ДФC в областях та м. Києві відповідно до пункту 2 постанови Kабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Пpo yтвopeння тepитopiaльниx opгaнiв Дepжaвнoї пoдaткoвoї cлyжби» (а.с.121-122).

У зв`язку з реорганізацією ГУ ДФС у Тернопільській області шляхом приєднання до ГУ ДПС у Тернопільській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», відповідно до наказу Державної фіскальної служби України №7-рг від 31.07.2019 «Про реорганізацію головних управлінь ДФC в областях та м. Києві», керуючись статтею 49-2 КЗпП України, ГУ ДФС у Тернопільський області видано наказ від 24.10.2019 №363-о «Про попередження працівників ГУ ДФС у Тернопільській області про наступне звільнення» (а.с.51).

Відповідно до цього наказу визначено 39 працівників, яких необхідно попередити про наступне звільнення з роботи у зв`язку з реорганізацією ГУ ДФС у Тернопільській області, у тому числі позивача.

Також судом встановлено, що відповідно до затвердженого в.о.голови Державної фіскальної служби України 12.03.2019 штатного розпису на 2019 рік в ГУ ДФС у Тернопільській області кількість штатних посад складала 569 одиниць, у тому числі у Тернопільському управлінні ГУ ДФС у Тернопільській області 74 посади, була посада начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області (а.с.151-154).

Згідно з затвердженим головою Державної фіскальної служби України 14.08.2019 штатного розпису на 2019 рік ГУ ДПС у Тернопільській області визначено чисельність штатних одиниць - 557, у тому числі у Тернопільському управлінні ГУ ДПС у Тернопільській області 72 посади, є посада начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області (а.с.114-117).

Отже, у спірному випадку мали місце реорганізація та скорочення штатної чисельності працівників в загальному по юридичній особі на 12 посад, у тому числі по Тернопільському управлінні 2 посади.

Разом з тим, посада, яку обіймав позивач начальника Тернопільського управління була передбачена як у штатному розписі ГУ ДФС у Тернопільській області, так і у штатному розписі ГУ ДПС у Тернопільській області на 2019 рік, тобто не підлягала скороченню.

Тернопільське управління ГУ ДФС у Тернопільській області та Тернопільське управління ГУ ДПС у Тернопільській області відповідно до затверджених положень про управління є самостійним структурним підрозділом Головного управління утвореним на правах відокремленого підрозділу (а.с.98-113, 127-142), функції структурного підрозділу у зв`язку з реорганізацією територіальних органів ДФС не змінилися, посадові обов`язки, які були покладені на начальника Тернопільського управління також залишилися незмінними.

Отже, з наданих копій штатних розписів не вбачається та відповідачем ніякими доказами не підтверджено проведення у зв`язку з реорганізацією скорочення посади, яку обіймав позивач, та виникнення встановлених законом підстав для його звільнення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області відповідно до наказу в.о.начальника ГУ ДПС у Тернопільській області призначено в порядку переведення ОСОБА_4 , заступника начальника ДПІ-начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області (а.с.164).

Посада заступника начальника ДПІ-начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування так само як і посада позивача начальника Тернопільського управління відповідно до штатного розпису на 2019 рік ГУ ДПС у Тернопільській області скороченню не підлягала (а.с.114-117).

При цьому ОСОБА_4 , на відміну від позивача, не попереджалася про наступне вивільнення з посади у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату, що свідчить про різний підхід відповідача 2 при вирішення питання залишення на роботі (переведення в реорганізовану структуру) та звільнення з посади у разі реорганізації суб`єкта владних повноважень, наданні переваг одним працівникам над іншим.

В свою чергу позивачу ОСОБА_1 було запропоновано посаду начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області, тобто посаду, яку до реорганізації обіймала ОСОБА_4

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , начальник управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу ГУ ДПС у Тернопільській області, надала покази про те, що усіх працівників, яких станом на 24.10.2019 не було переведено з ГУ ДФС у Тернопільській області до ГУ ДПС у Тернопільській області, та які не були звільненні з ГУ ДФС у Тернопільській області з інших підстав, було попереджено про наступне вивільнення з займаних посад, таким працівникам в подальшому пропонувалися посади, які ще залишилися вакантними в ГУ ДПС у Тернопільській області. Всього таких працівників налічувалось 39 осіб, у тому числі позивач.

Надаючи відповідь на питання: за яким критерієм податковий орган визначав працівників, що підлягали переведенню на посади в ГУ ДПС у Тернопільській області без попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією, а які підлягали попередженню про наступне вивільнення та яким пропонувались «залишки» вакантних посад, свідок відповіла таке. Була вказівка керівництва про заповнення 30 відсотків посад в ГУ ДПС у Тернопільській області шляхом переведення працівників з ГУ ДФС у Тернопільській області, які б забезпечили виконання функцій контролюючого органу. В першу чергу було переведено на посади в ГУ ДПС у Тернопільській області тих працівників, у тому числі керівників структурних підрозділів, які пройшли погодження та написали заяви про переведення в ГУ ДПС у Тернопільській області. В подальшому переведення працівників, з показів свідка, здійснювалось наступним чином: якщо керівник «бачить» працівника в новій структурі, то проводилось звільнення такого працівника в порядку переведення та одночасне прийняття на відповідну посаду в ГУ ДПС у Тернопільській області. Всіх інших (39 чоловік) попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності з пропозицією зайняти вакантні посади.

Також свідок ОСОБА_2 зазначила, що оскільки ОСОБА_1 не писав заяву про переведення його на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області (а така посада є посадою контрольно-облікової номенклатури ДПС України та потребує погодження ДПС України), при цьому така посада йому не пропонувалась, то відповідно ГУ ДПС у Тернопільській області не ініціювалось погодження його кандидатури на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області на рівнів ДПС України. Кандидатура іншого працівника ОСОБА_4 заступника начальника ДПІ-начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області була погоджена для переведення на посаду начальника Тернопільського управління, відтак ОСОБА_4 написала відповідну заяву про призначення на цю посаду, 30.09.2019 від ДПС України отримано погодження щодо її призначення на вказану посада, а тому 30.09.2019 прийнято наказ про її переведення на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області.

Станом на 24.10.2019 посада начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області не була вакантною, а тому не пропонувалась ОСОБА_1 .

Фактично у даному випадку ГУ ДПС у Тернопільській області мало намір зробити «перестановку кадрів» використовуючи реорганізацію територіальних органів податкової служби, перевівши заступника начальника ДПІ-начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування за її згодою на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області.

Таке право суд не заперечує, але в силу вимог частини другої статті 41 Закону №889-VIII переведення здійснюється лише за згодою державного службовця, відтак, згоду на переведення одночасно мав дати і позивач на переведення на іншу посаду з іншими посадовими обов`язками.

Також суд враховує, що при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Але знову ж таки при проведенні такої перестановки повинна мати місце така обставина як скорочення посади. І тоді при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевіряти наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

З пояснень представника відповідача вбачається, що при вирішенні питання призначення на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області не досліджувалось питання кваліфікації і продуктивності праці позивача, який обіймав цю посаду до реорганізації, і ОСОБА_4 , яка призначена на цю посаду після реорганізації, зокрема не досліджувались документи та інші відомості про освіту і присвоєння категорій, рангів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про досвід трудової діяльності, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про наявність / відсутність дисциплінарних стягнень та заохочень, як ознак продуктивності праці.

ОСОБА_1 не дав згоди на переведення на посаду начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області. А тому позивач, обіймаючи посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області, в силу частини четвертої статті 36 КЗпП України та з огляду на те, що мала місце реорганізація (шляхом приєднання) без скорочення його посади і дія трудового договору у такому випадку не припиняється, мав бути переведений на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області.

З огляду на це суд вважає необґрунтованим посилання відповідача 2 на те, що посада начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області станом на 25.10.2019 не була вакантною, тому не пропонувалася позивачу, оскільки призначення на таку посаду іншого працівника зроблене передчасно, без дотримання трудових гарантій та прав позивача бути переведеним на цю посаду, як особи, яка її займала до реорганізації. Лише у разі відмови від переведення позивача на посаду начальника Тернопільського управління ГУ ДПС у Тернопільській області, така посада могла бути запропонована іншій особі.

Суд зазначав вище, що відповідно до вимог законодавства під час реорганізації державного органу встановлена відповідна процедура, щодо звільнення працівників, переведення їх на рівнозначні посади, у тому числі попередження про наступне вивільнення. З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що у спірному випадку через відсутність скорочення посади, яку обіймав позивач, він мав бути переведений на цю ж посаду у реорганізованому територіальному податковому органі, і така посада мала бути першочергово запропонована саме йому. Оскільки така посада не була запропонована позивачу, при цьому передчасно на таку посаду було переведено іншого працівника, то ГУ ДФС у Тернопільській області не дотримано процедури переведення працівника на рівнозначну посаду під час реорганізації державного органу.

Під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 25.10.2019 одночасно з попередженням про наступне вивільнення пропонувалася вакантна посада заступника начальника ДПІ - начальника відділу обслуговування платників, ведення ДРФО, обліку платників та об`єктів оподаткування Тернопільської державної податкової інспекції Тернопільського управління (а.с.55-56), від якої позивач відмовився.

З моменту попередження про наступне вивільнення (25.10.2019) і по дату звільнення з державної служби (27.12.2019) відповідачі пропонували позивачу інші рівноцінні посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби) в Головному управлінні ДПС у Тернопільській області, а саме посади: завідувачу сектору податкових сервісів Тернопільського управління, головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб, головного державного інспектора сектору забезпечення роботи Кременецького управління, головного державного ревізора-інспектора відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 , старшого державного інспектора відділу матеріально-технічного забезпечення, старшого державного інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами до ДПС управління правового забезпечення на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 , старшого державного ревізора-інспектора відділу організації стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управління по роботі з податковим боргом на період відпустки по догляду за дітьми ОСОБА_7 , старшого державного інспектора відділу податкового моніторингу Тернопільського управління на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 , державного інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами ДПС управління правового забезпечення на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_9 (а.с. 57-59), від яких позивач відмовився. Пропозиція на зайняття інших вакантних посад, без пропозиції бути призначеним на посаду, яку до реорганізації обіймав позивач, не може вважатися виконанням належним чином вимог закону в частині дотримання трудових прав працівника та обов`язку роботодавця по його працевлаштуванню.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини справи та наведенні положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у зв`язку з відсутністю юридичного факту (скорочення посади внаслідок реорганізації), який є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП. Позовні вимоги про визнання дій ГУ ДФС у Тернопільській області щодо звільнення 27.12.2019 позивача з посади начальника Тернопільського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області та щодо скасування наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, передбачених частиною другою статті 162 КАС України, що у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, попередньо визнавши його протиправним. Тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до абзацу другого пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, у випадку якщо такий працівник був незаконно звільнений при реорганізації.

Аналізуючи наведе та виходячи із загальних принципів трудового права, за якими при відновленні порушених прав вони повинні бути відновлені у повному обсязі відповідно до тих, які існували до порушення, суд вважає, що позивач підлягає поновленню на посаді, яку займав до звільнення.

Отже, враховуючи висновок про протиправність наказу ГУ ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 » суд, керуючись вимогами частини першої статті 235 КЗпП України, вважає необхідним поновити позивача на посаді начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як вбачається із довідки ГУ ДФС у Тернопільській області середньоденна заробітна плата позивача становить 617,37 грн. (а.с. 120).

Відтак, суд приходить до висновку про стягнення з ГУ ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 56 798,04 грн з розрахунку, що час вимушеного прогулу становить 92 робочих дні (з 28.12.2019 по 14.05.2020).

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Тернопільського управління ГУ ДФС у Тернопільській області та про стягнення з ГУ ДФС у Тернопільській області середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 12 964,77 грн підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 72-77, 90, 243-246, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо звільнення 27.12.2019 з посади начальника Тернопільського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Тернопільській області від 27.12.2019 №409-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Тернопільського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області з наступного дня за звільненням 28.12.2019.

Стягнути з Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 56 798,04 грн (п`ятдесят шість тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень чотири копійки).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Тернопільського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області з 28.12.2019 та стягнення з Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 12 964,77 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири гривні сімдесят сім копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідачі:

Головне управління ДПС у Тернопільській області (46003, Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Білецька, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Головне управління ДФС у Тернопільській області (46003, Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Білецька, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2020.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя Чепенюк О.В.