Справа № 120/203/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 травня 2020 р. Справа № 120/203/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Воронюк В.В.

представника відповідача: Довбенко М.П.,

без участі позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до: Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області (, вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21100)

про: зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області (, вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21100) про зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що при звільнені з органів внутрішніх справ України відповідачем не здійснено розрахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05.12.2005 по 13.06.2007 в розмірі 15% від посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільнені з урахуванням відповідної надбавки. У зв`язку з вказаними обставинами позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовими заявами, але всі звернення були безрезультатними.

В січні 2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, однак в задоволенні позову було відмовлено трьома судовими інстанціями. 25.04.2018 Верховним Судом було скасовано рішення трьох попередніх інстанцій і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.09.2018 у справі №802/74/15-а адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_1 з 05 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення з 05.12.2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу ОСОБА_1 . Зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області видати ОСОБА_1 довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки з урахування 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2018 апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькі області задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року скасовано в частині зобов`язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу та стягнення на користь ОСОБА_1 14200 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. В решті рішення залишено без змін.

З огляду на те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 3160 робочих днів, з нього підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 129180,80 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000грн, оскільки через не виплату належної суми заробітної плати з 2005 року, втрати частини пенсії протягом 2005-200р.р., отримав душевні, моральні та фізичні страждання, які з урахуванням вимог розумності, співмірності та справедливості, заявляє до стягнення.

Ухвалою суду від 24.01.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено перше судове засідання на 25 лютого 2020 р. о 13:00 год.

20.02.2020 позивачем подано заяву про відвід головуючому судді Дмитришеній Р.М. через канцелярію суду.

Ухвалою суду від 20.02.2020 справу №120/203/20-а передано відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення складу суду для вирішення заяви ОСОБА_1 про відвід судді Дмитришеній Р.М.

Ухвалою суду від 21.02.2020 суддею Бошковою Ю.М. відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Дмитришеної Р.М.

На виконання вимог ухвали суду від 24.01.2020 та відповідно до положень ст. 162 КАС України, стороною відповідача подано до суду відзив щодо заявлених позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Позивачу була виплачена сума компенсації за роботу в умовах режимних обмежень. Водночас, порушені права та інтереси позивача щодо отримання належної йому суми компенсації були захищені та відновлені на підставі судового рішення.

Крім того, відповідач зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належної звільненому працівникові заробітної плати у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.95 №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом першим Порядку №100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я; переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; виплати вихідної допомоги; службових відряджень; вимушеного прогулу; направлення працівників на обстеження до медичних закладів; звільнення працівників- донорів від роботи; залучення працівників до виконання військових обов`язків; тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Однак, виплата надбавки за роботу в умовах режимних обмежень (у даному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.

Позивачем у позовній заяві не зазначено, а матеріали справи не містять доказів щодо наявності інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100.

Поняття "заробітна плата (грошове забезпечення)" та "середній заробіток за час затримки" не є тотожними, а тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення не підлягає включенню надбавка за роботу в умовах режимних обмежень, оскільки така проводиться тільки з виплат, які законодавчо визначені як об`єкти виплат, згідно вимог Закону України "Про державну таємницю".

Крім того, враховуючи правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень є безпідставними, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач також заперечує та зазначає, що у позові не доведені мотиви нанесення моральної шкоди відповідачем та не встановлено також обставин передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України. Стверджуючи про те, що УМВС України у Вінницькій області завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Разом з тим позивачем не доведені самі негативні зміни у житті та не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди.

11.03.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача в якій останній виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення, які полягають у наступному.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначено, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема, механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

24.03.2020 на адресу суду надійшло заперечення від представника відповідача, в якому останній виклав свої пояснення щодо наведених у відповіді на відзив пояснень та мотиви їх відхилення, які полягають у наступному.

28.03.2019 на підставі виконавчого листа по справі №802/74/15-а, відкрито виконавче провадження №58740093, зобов`язано ліквідаційну комісію УМВС України у Вінницькій області: видати довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005 - 2007 роки з урахуванням 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05.12.2005 по 13.06.2007; провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15 % від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки

Виконання рішення у справі №802/74/15-а викликало певні складнощі, оскільки УМВС України у Вінницькій області перебуває у стані ліквідації про що своєчасно повідомлено державного виконавця.

Наказом відповідача від 24.09.2019 за №7 вирішено здійснити виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу з 05.12.2005 по 13.06.2007. Проведено розрахунок та виплату надбавки з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки. 27.09.2019 позивачу виплачено 463,28 грн., що підтверджується платіжним дорученням. З огляду на викладене, на думку відповідача, судове рішення є виконаним.

Ухвалою суду від 24.03.2020 клопотання представника відповідача задоволено та відкладено розгляд справи на 29.04.2020 о 13:00 год.

Ухвалою суду від 29.04.2020 клопотання представника відповідача задоволено та відкладено розгляд справи на 14.05.2020 о 13:00 год.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала щодо позову та просила суд відмовити в його задоволенні. Окремо зазначила, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку, не входить до фонду заробітної плати, оскільки порядок її виплати регулюється Законом України "Про державну таємницю". Так, дана виплата є надбавкою до грошового забезпечення, що не є тотожним заробітній платі.

Щодо суми вирахуваного позивачем середнього заробітку за 1 робочий день у розмірі 40,88 грн не заперечувала, втім зазначила, що за основу має братись сума надбавки в розмірі 15% від його посадового окладу, а саме 17,25 грн.

Крім того, вказала, що в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум.

Так, відповідач вказала, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду із позовними вимогами, оскільки вважає, що перебіг строку у спірних правовідносинах розпочинається з моменту звернення позивачем з первинним позовом до суду у 2015 році.

Позивач в судове засідання не з`явився, натомість в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі (а.с. 88). Позовні вимоги підтримує.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

З 30.11.1992 по 13.06.2007 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.

З 05.12.2005 по 13.06.2007 позивачу не здійснювалась виплата надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу, у зв`язку із чим позивач в січні 2015 року звернувся із позовною заявою до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року у справі №802/74/15-а позов ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання стягнути невиплачену надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 по травень 2007 в сумі 294,97 гривень та видати довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки із урахуванням 15% надбавки від посадового окладу в умовах режимних обмежень залишено без задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України 15 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_1 з 05 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення з 05.12.2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу ОСОБА_1 ; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області видати ОСОБА_1 довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки з урахування 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року скасовано в частині зобов`язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу та стягнення на користь ОСОБА_1 14200 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. Прийнято в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу нову постанову, якою стягнуто на користь ОСОБА_1 9000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. В решті рішення залишено без змін.

28.03.2019 на підставі виконавчих листів у справі №802/74/15-а, виданих 20.03.2019, відкрито виконавчі провадження №58740093 та №58739682.

Наказом за №7 від 24.09.2019 вирішено здійснити виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року.

Відповідно до платіжного доручення №27 від 27.09.2019 позивачу виплачено 463,28 грн на виконання рішення суду.

З огляду на те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 3160 робочих днів, з нього підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 129180,80 грн.

Відтак, предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою сум заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень) в період проходження служби, та неврахування цих сум до розрахунку пенсійного забезпечення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їхні права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 18 Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів УРСР від 29липня 1991 року №114.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, яка належить до публічної служби, заявлені вимоги, пов`язані із її проходження та звільненням: а саме стягнення моральної шкоди завданої невиплатою сум заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень) в період проходження служби, та неврахування цих сум до розрахунку пенсійного забезпечення, також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому цей спір належить до публічно-правових і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, що підтверджується позицією Вінницького апеляційного суду, викладеної у постанові від 24.12.2019 по справі №127/24301/19 (а.с. 33-34).

Питання щодо відповідальності в разі порушення строків здійснення виплат при звільненні зі служби регулюються трудовим законодавством, які застосовуються у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Застосовність норм ст.ст. 116, 117 КЗпП до правовідносин, пов`язаних з відповідальністю за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ за аналогією закону в адміністративних справах неодноразово підтверджувалась і у правових висновках Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема у постановах від 18 грудня 2019 року, справа №П/811/371/16, від 26 листопада 2019 року, справа №806/2176/17.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В даному випадку на день звільнення позивача (13.06.2007 року), належна останньому сума невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15%, виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 27.09.2019 року. Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, відповідачем має бути нараховано та виплачено позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, за останні 2 місяці служби, які передували дню звільнення, шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на 3083 робочих днів.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки підлягає виплаті по день фактичного розрахунку, відтак позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 13.06.2007 по день ухвалення судового рішення не підлягає задоволенню в частині виплати середнього заробітку по день ухвалення судового рішення. Оскільки фактичним та остаточним днем розрахунку є дата 27.09.2019 року, тому саме до цієї дати мало місце триваюче правопорушення.

Визначаючись щодо позиції відповідача, яка полягає у пропуску строку звернення до суду із даними позовними вимогами, суд зазначає наступне.

Предметом позову даної адміністративної справи є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення у справі.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У частині першій статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 2 ст. 2 додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України у 2012 році розглянув справу № 1-5/2012 за зверненням громадянина ОСОБА_2 з клопотанням дати офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Кодекс) у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу.

За результатом розгляду вказаної справи, Конституційним Судом України 22 лютого 2012 року прийнято рішення № 4-рп/2012, відповідно до якого, положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (п.2.2).

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України (далі - Конституційний Суд або Суд) є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Конституційний Суд здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків.

У даній справі, сторонами не оспорюється дата проведення остаточного розрахунку - 27.09.2019 року, що підтверджується платіжним дорученням від 27.09.2019 за №27.

Ґрунтуючись на положеннях, наведених Конституційним Судом України при тлумаченні ст. 233 КЗпП України, судом встановлено, що рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 належить до застосування при вирішенні даного спору, оскільки у вказаному рішенні, Конституційний Суд України визначив строки звернення до суду фізичними особами із позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП, з урахуванням положень ст. 233 КЗпП, на які посилається позивач.

У даних відносинах чітко прослідковується юридичний факт - проведення остаточного розрахунку 27.09.2019 року, саме з яким і пов`язує позивач власні позовні вимоги, що, на думку суду, свідчить про беззаперечне визнання позивачем цього факту. І з цим же фактом суд пов`язує початок перебігу строку на звернення до суду із позовом.

Так, у вересні 2019 року позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року провадження у цивільній справі №127/24301/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди вирішено закрити.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у цивільній справі №127/24301/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року залишено без змін.

Згідно ч. 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 року по справі №446/509/16 визначив, що "для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався .

Верховний Суд України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-162цс17 дійшов правового висновку, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Беручи до уваги тлумачення Конституційного Суду України та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме тримісячного строку звернення до суду, тобто три місяці з дня фактичного розрахунку.

Оскільки позовна заява подана ОСОБА_1 в межах трьохмісячного строку першочергово в порядку цивільного судочинства, а вже після закриття провадження у зв`язку із публічно-правовим характером спору та підвідомчістю цієї справи адміністративному суду до Вінницького окружного адміністративного суду, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним позовом.

Також, суд наголошує на тому, що відповідачем, в свою чергу, не подано заяви про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку і з пропущеним строком звернення до суду, таке клопотання не заявлялось і в ході судового розгляду справи на стадії процесу заяв/та клопотань.

Щодо розрахунку величини середньоденної заробітньої плати за квітень-травень 2007 року, то судом береться до уваги наведений позивачем розрахунок у позовній заяві, що доводиться належними доказами, а саме протоколом пенсійної справи про розмір грошового забезпечення позивача, та не заперечувалось відповідачем.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 200 000 грн, суд вказує наступне.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, ст. 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, ст. 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа №464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Так, позивач пов`язує заподіяння йому шкоди із неправомірними діями відповідача у цій справі. Натомість у позовній заяві останній не навів належних обґрунтувань щодо факту заподіяння йому моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, а також не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача.

Верховний Суд у п.п. 51-53 постанови від 27 листопада 2019 року (справа №750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У контексті правовідносин, які є спірними у цій справі судом встановлено, що предметом спору у цій справі є саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, хоча і через призму неправомірних дій, однак, останні не можуть вважатися засобом негативного впливу на позивача як і причиною досягнення позивачем негативних емоцій рівня страждання або приниження. Також судом не встановлено причинно - наслідкового зв`язку між стверджуваним позивачем погіршенням його здоров`я та неправомірними діями відповідача. Тому, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а саме стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки за період з 13.06.2007 по день фактичного розрахунку - 27.09.2019 року, що становить 3083 робочих днів Х 40,88грн/день = 126 033,04 грн.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (, вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21100) на користь ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 13.06.2007 по день фактичного розрахунку - 27.09.2019 року, в сумі 126 033,04 грн (сто двадцять шість тисяч тридцять три гривні 04 коп).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області (, вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21100)

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 25.05.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна