Справа № 300/209/20
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2020 р. справа № 300/209/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Скільського І.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовною заявою до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення на користь ОСОБА_2 невиплаченої заборгованості по пенсії за період з 01.10.2018 по 30.06.2019, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_2 невиплачену пенсію за період з 01.11.2016 по 30.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в її населеному пункті вона з сім`єю була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м.Тисмениця, Івано-Франківської області, та стала на облік в Тисменицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області, як внутрішньо переміщена особа. Проте рішенням від 16.05.2019 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виплату пенсії їй відновлено з 01.10.2018, у зв`язку з чим пенсію за період з 01.10.2018 по 30.06.2019 пенсійним органом їй не виплачено. Крім того, відповідачем не здійснено нарахування та виплату пенсії позивачу за період з 01.11.2016 по 30.09.2018. Вважає такі дії відповідача протиправними такими, що порушують її право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 позовну заяву ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_1 до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій - залишено без руху.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.02.2019, поновлено ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_1 , строк звернення до адміністративного суду, замінено відповідача Тисменицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що згідно протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 16.05.2019 ОСОБА_2 , поновлено нарахування пенсії з 01.10.2018. Електронна пенсійна справа позивача надійшла до Тисменицького об`єднаного управління 19.03.2019. Відповідно до розпорядження про виплату пенсії від 25.02.2019, яке видане Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області ОСОБА_2 , знята з обліку з 01.03.2019 у зв`язку із виїздом до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, пенсія їй виплачена по 31.05.2018, пенсія за червень 2018 в розмірі 2635,11 грн., нарахована, але не виплачена. Зазначено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , не приймалось. Тисменицьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на підставі рішення комісії з питань призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам поновлено виплату пенсії з 01.07.2019. Враховуючи те, що Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області ОСОБА_2 , виплачено пенсію по 31.05.2018, що підтверджується розпорядженням від 25.02.2019, на переконання відповідача вимога позивача про нарахування та виплату пенсії з 01.11.2016 по 30.09.2018 є безпідставною. Що стосується вимоги позивача про стягнення невиплаченої заборгованості по пенсії за період з 01.10.2018 по 30.06.2019, зазначив, що борг за минулий період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в сумі 25092,03 грн., обліковується в Тисменицькому сервісному центрі Головного управління Пенсійного фонду України в області та буде виплачений після прийняття КМУ необхідного нормативного акту. Що стосується вимоги позивача про нарахування компенсації втрати частини доходів, зазначено, що проведеня такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

У відповіді на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області позивач зазначила, що пенсійним органом у відзиві не наведено правових підстав, які б свідчили про правомірність відмови позивачу у виплаті заборгованості по пенсії за період з 01.10.2018 по 30.06.2019 включно в сумі 25 340,94 грн., з нарахуванням компенсації втрати частини доходу а також у нарахуванні та виплаті невиплаченої пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 включно. З врахуванням поданої відповіді на відзив, позивач просила позовні вимоги звернені до відповідача про стягнення невиплаченої заборгованості по пенсії з 01.10.2018 по 30.06.2019 включно в сумі 25 340,94 грн., з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та про зобов`язання нарахувати та виплатити невиплачену пенсію за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 включно, задовольнити в повному обсязі.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази і відзив, встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1986 року є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

Згідно довідки від 01.09.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 фактично проживає в м.Тисмениця, Івано-Франківської області, перебуває на обліку в Тисменицькому відділі Головного управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

У зв`язку із переїздом на нове місце проживання ОСОБА_2 , звернулась до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про витребування її пенсійної справи з Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Відповідно до розпорядження про виплату пенсії від 25.02.2019, виданого Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, ОСОБА_2 , знята з обліку з 01.03.2019 у зв`язку із виїздом до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, пенсію виплачено по 31.05.2018, за червень місяць 2018 пенсія у розмірі 2635,11 грн., нарахована, але не виплачена (а.с.66).

Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Тисменицької районної державної адміністрації протоколом від 16.05.2019 відновлено ОСОБА_2 виплату пенсії з 01.10.2018 (а.с. 67-68).

Листом від 05.07.2019 №691/Р-15 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомлено позивачу, що відповідно до атестату про виплату пенсії Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України пенсія позивачу виплачена по 31.05.2018, пенсія за червень місяць 2018 нарахована але не виплачена. Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 16.05.2019 відновлено виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.10.2018. З липня місяця поточного року виплата пенсії відновлена з датою виплати « 6» число через відділення АТ «Ощадбанк». Додатково повідомлено, що відповідно до п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на даний час урядом ще не прийнятий. Борг за минулий період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в загальній сумі 25092,03 грн., обліковується у Тисменицькому сервісному центрі головного управління Пенсійного фонду України в області і буде виплачений після прийняття необхідного нормативного акту (а.с.23-24).

Як наслідок, Тисменицьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відновлено виплату пенсії ОСОБА_2 з липня місяця 2019 року з датою виплати « 6» число через відділення АТ «Ощадбанк».

Однак, як зазначає позивач, згідно розпорядження про виплату пенсії від 25.02.2019 виданого Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України пенсію їй виплачено по 31.05.2018, пенсію за червень 2018 нараховано але не виплачено, тобто в період з червня 2018 по 30.09.2018 та з 01.10.2018 по 30.06.2019 виплата пенсії їй не здійснювалась. Втім, відповідачем при здійсненні розрахунку сум соціальних виплат, які не виплачені позивачу за минулий період враховано тільки період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в той же час, з незрозумілих їй причин до вказаного розрахунку не враховано період з червня місяця 2018 по 30.09.2018, тобто розрахунок сум соціальних виплат, які не виплачені позивачу за минулий період здійснено відповідачем не за весь період протягом якого виплата пенсії їй не здійснювалась.

Вважаючи наведені дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати заборгованості по пенсії за період з 01.10.2018 по 30.06.2019 та не нарахування і виплати пенсії за період з червня 2018 по 30.09.2018 протиправними, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина 1 статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Згідно статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та №71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви №23759/03 та №37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.10.2014 за №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII), який набрав чинності з 22.11.2014, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону №1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Цим Законом держава визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що пункт 5 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

В той же час, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не встановлює жодних випадків для припинення виплати пенсії.

Інші пункти частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в спірних правовідносинах також не мають місця.

Таким чином, держава зобов`язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Щодо посилань відповідача на норми Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 10 Порядку №365, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (крім осіб, зазначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку) та отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати.

Питання щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам можуть також розглядатися комісіями, утвореними районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 76; Офіційний вісник України, 2000 р., № 5, ст. 178), за умови включення до складу таких комісій представників органів, що здійснюють соціальні виплати.

Відповідно до пункту 11 Порядку №365, комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

Згідно пункту 12 Порядку №365, за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Відповідно до пунктів 13 та 14 Порядку №365, комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 15 Порядку №365, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, та підтверджується відповідачем у листі від 05.07.2019 за №691/Р-15, та відзиві на позовну заяву, борг по пенсії ОСОБА_2 , за минулий період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в загальній сумі 25092,03 грн., обліковується в Тисменицькому сервісному центрі головного управління Пенсійного фонду України в області і буде виплачений після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.

Однак, посилання відповідача на відсутність окремого порядку, визначеного Кабінету Міністрів України щодо виплати сум соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, як на підставу для невиплати позивачу нарахованої пенсії за період з 01.10.2018 по 30.06.2019, суд вважає помилковим з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до частини 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Тобто, відповідно до норм чинного законодавства, держава взяла на себе зобов`язання щодо вжиття всіх можливих заходів з метою урегулювання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а отже, відсутність підзаконного нормативно-правового акту щодо порядку виплати соціальних виплат, які не виплачені за минулий період з вини органів пенсійного фонду, на думку суду, не є підставою для невиплати нарахованої позивачу суми пенсії.

Разом з тим, як вже вище зазначено, порядок виплати пенсії, у тому числі й заборгованість по виплаті пенсії за минулий період, визначається виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

При цьому, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.09.2018 за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18, висновки в якій підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач: 1) є громадянином України; 2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення, про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи; 3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно вказаної постанови від 04.09.2018, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно, посилання відповідача на відсутність визначеного постановою Кабінету Міністрів України порядку виплати пенсії за минулий період, відмінного від порядку, визначеного статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як на перешкоду виплати заборгованості позивачу, є безпідставними.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 за №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява №63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі №59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , невиплачену пенсію з 01.11.2016 по 30.09.2018 включно, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю. При цьому якщо під час повторного огляду особи з інвалідністю переведено на іншу групу інвалідності (вищу або нижчу), пенсія за зазначений період виплачується за попередньою групою інвалідності.

Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв`язку з відновленням здоров`я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез`явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. Якщо минуло більше п`яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.

Органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез`явлення цих осіб на зазначений огляд.

Згідно наявного в матеріалах справи розпорядження про виплату ОСОБА_2 , пенсії від 25.02.2019 виданого Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області (а.с.66), судом встановлено, що ОСОБА_2 знята з обліку з 01.03.2019 у зв`язку з виїздом до Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області. Пенсію виплачено по 31.05.2018, за червень місяць 2018 року пенсія у розмірі 2635,11 грн., нарахована, але не виплачена.

Відповідно до протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам м.Тисмениця, від 16.05.2019 відновлено виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.10.2018 (а.с.67-68).

На підставі Рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 16.05.2019 відповідачем відновлено виплату пенсії ОСОБА_2 з липня місяця 2019 з датою виплати « 6» число через відділення АТ «Ощадбанк» та Тисменицьким сервісним центром головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області обліковано борг за минулий період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в загальній сумі 25092,03 грн.

Як встановлено судом та підтверджується розпорядження про виплату пенсії ОСОБА_2 від 25.02.2019 виданого Рубіжанським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України пенсію їй виплачено по 31.05.2018 включно, пенсію за червень місяць 2018 нараховано але не виплачено, тобто в період з червня 2018 по 30.09.2018 та з 01.10.2018 по 30.06.2019 виплата пенсії ОСОБА_2 , не здійснювалась. Втім, відповідачем при здійсненні розрахунку сум соціальних виплат, які не виплачені позивачу за минулий період враховано тільки період з 01.10.2018 по 30.06.2019 в той же час, до вказаного розрахунку не враховано період з червня місяця 2018 по 30.09.2018, тобто розрахунок сум соціальних виплат, які не виплачені позивачу за минулий період здійснено відповідачем не за весь період протягом якого виплата пенсії позивачу не здійснювалась, а саме з моменту припинення виплати пенсії до моменту відновлення виплати пенсії (з червня 2018 по червень місяць 2019 включно).

Як нслідок суд приходить до висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , невиплачену пенсію з 01.11.2016 по 30.09.2018 включно, є обґрунтованою та підлягає до задоволення в частині зобов`язання головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 невиплачену пенсію за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 включно.

Щодо вимоги позивача про нарахування компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 за №159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з пунктом 2 Порядку №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком№159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (справа №523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).

У даній справі судом встановлено порушення пенсійним органом строків виплати пенсії ОСОБА_2 . Несвоєчасне нарахування та виплата сум відбулась з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

На підставі викладеного, оскільки судом встановлено порушення відповідачем строків виплати ОСОБА_2 пенсії, що носило триваючий характер, наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 поданий в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, слід задовольнити частково: Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 невиплачену заборгованість по пенсії з 01.10.2018 по 30.06.2019 включно в розмірі 25092,03 грн., на рахунок в відділенні уповноваженому банку Ощадбанку. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 невиплаченої пенсії з 01.06.2018 по 30.09.2018 включно, на рахунок в відділенні уповноваженому банку Ощадбанку. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01.06.2018 по 30.06.2019, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог. Відтак, підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1513,44 грн., що пропорційно становить 90 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору, згідно з квитанцією №25100800 від 31.01.2020 року (а.с.1).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С.Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ,76018, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) невиплачену заборгованість по пенсії з 01.10.2018 по 30.06.2019 включно в розмірі 25092,03 грн., на рахунок в відділенні уповноваженому банку Ощадбанку.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С.Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, 76018, ) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) невиплачену пенсію з 01.06.2018 по 30.09.2018 включно, на рахунок в відділенні уповноваженому банку Ощадбанку.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С.Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, 76018, ) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01.06.2018 по 30.06.2019, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С.Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) частину сплаченого судового збору в розмірі 1513 (одна тисяча п`ятсот тринадцять) грн. 44 коп.

Відповідно до статей 255, 295, 297 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.