Справа № 240/878/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року м. Житомир справа № 240/878/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача невиплачену суму, що належить йому згідно наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 за № 103 від 13.04.2017 та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 13.04.2017 №103 його звільнено у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення з 14.04.2017, однак, після звільнення не проведено остаточного розрахунку. Неодноразово звертався до військової частини щодо виплати вказаних коштів, однак виплати проведено не було.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову зазначив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу виплачена не була, оскільки ОСОБА_1 не подавалася заява на виплату вказаної допомоги командуванню частини, тому підстав для виплати такої допомоги не було та не має. Грошова допомога на оздоровлення за 2017 рік, компенсація за 12 діб невикористаної відпустки за 2017 рік та одноразова грошова допомоги при звільненні були виплачені позивачу, що підтверджується довідкою про додаткові види грошового забезпечення від 01.08.2019 №791 та самим позивачем у позовній заяві на загальну суму 13452,11 грн (13656,96 грн -1,5% військового збору = 13452,11 грн). Зауважено, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено військовою частиною 27.04.2017.

Позивач в судове засідання прибув та надав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як видно із матеріалів справи, відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.04.2017 №103 майора ОСОБА_1 , начальника квартирно-експлуатаційної служби тилу управління військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , звільненого Указом Президента України від 25 берези 2016 року №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» та наказом Командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 квітня 2016 року №148, з військової служби за призовом по мобілізації у запас, з 13 квітня 2017 року виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення з 14 квітня 2017 року.

У витязі з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.04.2017 №103 зазначено про те, що щорічна основна відпустка за 2017 рік не надавалася, грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік не виплачена. Виплатити грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік. Виплатити компенсацію за невикористані 12 (дванадцять) діб щорічної основної відпустки за 2017 рік. Матеріальна допомога за 2017 рік для вирішення соціально-побутових потреб, передбачена наказом Міністра оборони України №44 від 27 січня 2016 року, не виплачена. Виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 повних календарних місяців служби.

Позивач зазначив, що розрахунок при звільненні проведено 27.04.2017 однак, не в повному обсязі, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом про стягнення вказаних коштів та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що порядок проходження служби та звільнення позивача, а також правовідносини з приводу грошового забезпечення, на момент його звільнення, були врегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 р. N 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за N 638/15329.

Пунктом 1 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

У відповідності до п. 1 ст. 10-1 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно із абз. 1 п. 2 ст. 10-1 Закону №2011-XII, щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Відповідно до п. 20 ст. 10-1 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті. У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті. На військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.

Положеннями пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України. Одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується військовослужбовцям, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України.

Згідно із п. 3 ст. 15 Закону №2011-XII, військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державні допомоги сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як було зазначено вище, відповідно до наказу Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 13.04.2017 № 103 при звільненні майору ОСОБА_1 необхідно було виплатити: грошову допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік, оскільки під час служби така допомога не була виплачена; компенсацію за невикористані 12 (дванадцять) діб щорічної основної відпустки за 2017 рік, у зв`язку з тим, що щорічна основна відпустка за 2017 рік не надавалася; одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 повних календарних місяців служби.

Із довідки Військової частини НОМЕР_2 від 01.08.2019 № 791 та довідки № 39 (вих. № 119) від 14.02.2019 видно, що при звільненні грошова допомога для оздоровлення підлягала виплаті в розмірі 7113,00 грн, компенсація відпустки - 2845,20 грн, допомога при звільненні за 13 місяців - 3698,76 грн, всього 13656,96 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що на картковий рахунок позивача 27.04.2017 було зараховано суму в розмірі 13452,11 грн (13656,96 грн -1,5% утриманого військового збору=13452,11 грн).

Відтак, суд приходить до висновку, що компенсацію за невикористані 12 (дванадцять) діб щорічної основної відпустки за 2017 рік, у зв`язку з тим, що щорічна основна відпустка за 2017 рік не надавалася, грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік, оскільки під час служби така допомога не була виплачена, а також одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 повних календарних місяців служби, відповідно наказу № 103 від 13.04.2017, позивачу було виплачено в повному обсязі.

Стосовно виплати матеріальної допомоги за 2017 рік для вирішення соціально - побутових потреб, то суд акцентує увагу на тому, що наказ Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 13.04.2017 № 103 не містить вказівки щодо виплати такої допомоги та розміру належної позивачу на момент звільнення матеріальної допомоги за 2017 рік для вирішення соціально - побутових потреб. Указаний наказ містить лише відомості про те, що така допомога за 2017 рік майору ОСОБА_1 не виплачувалась.

Разом з цим суд зазначає, що на час проходження позивачем служби та його звільнення правила виплати матеріальної допомоги були визначені розд. XXXIII Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 р. N 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за N 638/15329 (далі - Інструкція).

Відповідно до положень п.п. 33.1, 33.2, 33.3 розд. XXXIII Інструкції, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги. Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Матеріали справи не містять доказів того, що до моменту звільнення позивачем була подана заява про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та відповідним наказом військової частини було призначено таку допомогу в певному розмірі. В довідці № 39 Військової частини НОМЕР_2 від 14.02.2019 за вих. № 119 також відсутні відомості про наказ командира щодо виплати такої матеріальної допомоги, а вказано лише про її не виплату у 2017 році.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що на момент звільнення ОСОБА_1 у відповідача не було обов`язку щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік.

Підсумовуючи викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) невиплачених сум згідно наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 за № 103 від 13.04.2017.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зауважує, що вище указаними нормативно-правовими актами спеціального законодавства щодо правовідносини з приводу грошового забезпечення не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Тобто, спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

Отже, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що кошти, передбачені наказом військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.04.2017 №103, що підлягали до виплати ОСОБА_1 при його звільненні зі служби в ЗСУ, а саме грошова допомога для оздоровлення в розмірі 7113,00 грн, компенсація відпустки - 2845,20 грн, допомога при звільненні за 13 місяців - 3698,76 грн, всього 13656,96 грн, були виплачені в повному обсязі, однак з порушенням терміну їх виплати.

Так, випискою по картковому рахунку позивача та додаткових рахунках договору за період з 01.01.2017 по 28.01.2019 підтверджено, що лише 27.04.2017 надійшли кошти в сумі 13452,11 грн, які обліковуються як "заробітна плата, військова частина".

Отже, остаточний розрахунок з позивачем Військовою частиною проведено 27.04.2017.

Враховуючи вищенаведені правові норми, та встановивши, що відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем при його звільненні, суд вважає правомірним у межах даного спору вирішити питання про покладення на в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) відповідальності за затримку такого розрахунку шляхом виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що обчислення середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Згідно із пунктом 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

У відповідності до довідок Військової частини пп НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) № 1266 від 29.06.2017 та № 1553 від 08.08.2017, що містяться в матеріалах справи, розмір грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 за липень 2016 року становив 12751,20 грн, за червень 2016 року - 11513,60 грн.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача за останні 2 календарні місяці становить 397,78 грн (12751,20 грн +11513,60 грн ) / 61 день).

В свою чергу, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 397,78 грн (середньоденний заробіток) х 13 дні (час затримки розрахунку з 14.04.2017 по 27.04.2017 ) = 5171,14 грн.

З огляду на наведене та встановлені обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з в/ч пп НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь позивача коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 14.04.2017 до 27.04.2017) в сумі 5171,14 грн.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку є обґрунтованими.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 5171,14 грн за період затримки з 14.04.2017 до 27.04.2017 виплати всіх належних сум при звільненні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко