Справа № 640/5916/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року м. Київ № 640/5916/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним засобом адміністративну справу

за позовом Міністерства оборони України
доДепартаменту державної виконавчої служби м. Києва Міністерства юстиції України
про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі також - позивач, боржник) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову Відділу ДВС, в рамках виконавчого провадження (ВП №60148263) про накладення штрафу від 24.02.2020 року (далі також - оскаржувана постанова).

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки відповідачем постанова про відкриття виконавчого провадження №60148263 боржнику не надсилалася, чим позбавлено позивача права на добровільне виконання рішення суду в десятиденний строк, як-то передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, позивач вважає постанову такою, що винесена без перевірки виконання рішення суду боржником.

Враховуючи викладене, Міністерство оборони України просить постанову від 24.02.2020 року про накладення на боржника штрафу скасувати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 23.04.2020 року. Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60148263. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60148263 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України у строк до 21.04.2020 року. Звернуто увагу відповідача, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

У судове засідання 23.04.2020 року позивач не прибув. До суду прибула фізична особа, яка назвалася представником відповідача, водночас, якою не надано документального підтвердження перебування останньою у трудових відносинах із відповідачем та службового посвідчення, з огляду на що, таку особу до участі у судовому засіданні в якості уповноваженого представника відповідача судом не допущено.

Відповідачем, належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, відповідно до матеріалів справи, участь уповноваженого представника не забезпечено, заяв, клопотань до суду не подано.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк ухвалу суду від 08.04.2020 року не виконано, а саме не надано відзив на позовну заяву та витребувані матеріали виконавчого провадження, з огляду на що, суд дійшов висновку про вирішення питання застосування заходів процесуального примусу та повторного витребування доказів без здійснення фіксування судового засідання звукозаписувальним засобом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року застосовано до Департаменту державної виконавчої служби м. Києва Міністерства юстиції України в особі Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 145 та частини першої статті 149 КАС України. Стягнуто в дохід Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби м. Києва Міністерства юстиції України в особі Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) штраф у сумі 6 081,00 грн. на рахунок Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року витребувано повторно у Департаменту державної виконавчої служби м. Києва Міністерства юстиції України належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60148263. Належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60148263 (із супровідним листом) зобов`язано подати до канцелярії суду до 30.04.2020 року.

Через канцелярію суду 24.04.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву із копіями матеріалів виконавчого провадження №60148263.

Відповідно до змісту відзиву відповідач проти позову заперечує з огляду на те, що матеріалами виконавчого провадження №60148263 підтверджується факт направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення постанови державного виконавця від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження №60148263.

З огляду на те, що статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» державного виконавця наділено повноваженнями щодо накладення штрафу на боржника у разі невиконання ним судового рішення, відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Через канцелярію суду 28.04.2020 року відповідачем подано заяву про скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року про застосування заходів процесуального примусу та пояснення щодо виконання цієї ухвали суду.

У судове засідання 21.05.2020 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом поставлено на вирішення заяву відповідача про скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року про застосування заходів процесуального примусу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2020 року заяву Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року про застосування заходів процесуального примусу у справі №640/5916/20 задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2020 року про застосування заходів процесуального примусу у справі №640/5916/20 скасовано.

З огляду на наявність у матеріалах справи копій матеріалів виконавчого провадження, суд дійшов висновку про розгляд адміністративної справи №640/5916/20 за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

19.08.2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/17010/18 видано виконавчий лист, відповідно до змісту якого, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 року зобов`язано Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський 6; ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден.номер НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно.

На підставі заяви ОСОБА_1 (далі також - стягувач) від 17.09.2019 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 26.09.2019 року відкрито виконавче провадження №60148263 з метою примусового виконання виконавчого листа від 19.08.2019 року №826/17010/18.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 24.02.2020 року на боржника накладено штраф на користь держави в розмірі 5100 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вважаючи дії державного виконавця щодо складення постанови про накладення штрафу та саму постанову державного виконавця від 23.03.2020 року протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

З копій матеріалів виконавчого провадження та матеріалів справи судом встановлено, що на боржника - позивача, у межах виконавчого провадження №60148263 постановою державного виконавця від 24.02.2020 року накладено штраф у розмірі 5100 грн.

Протиправність вказаної постанови позивач обґрунтовує не направленням відповідачем постанови від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження №60148263.

Суд звертає увагу, що доказів оскарження та скасування постанови від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження №60148263 позивачем не надано.

Зокрема, у Єдиному державному реєстрі судових рішень та у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» відомості щодо оскарження постанови від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження №60148263 відсутні.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1404 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Отже, державним виконавцем постанову про відкриття виконавчого провадження має бути направлено рекомендованим поштовим відправленням, докази чого мають міститься у матеріалах виконавчого провадження.

У копіях матеріалів виконавчого провадження №60148263 міститься доказ надіслання Міністерству оборони України постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а саме копія реєстру передачі згрупованих рекомендованих відправлень з повідомленням від 03.10.2019 року, відповідно до якого, відповідачем направляється документ від 26.09.2019 року №60148263/20.1/23, що, відповідно до матеріалів виконавчого провадження є супровідним листом «Про відкриття виконавчого провадження» про направлення на адресу Міністерства оборони України (боржник) та ОСОБА_1 (стягувач) постанови від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа №826/17010/18 від 19.08.2019 року.

Оскільки предметом розгляду адміністративної справи №640/5916/20 є оскарження постанови державного виконавця від 24.02.2020 року про накладення штрафу, а не питання правомірності винесення постанови державного виконавця від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження, суд дійшов висновку про те, що відповідачем надано достатні докази на підтвердження направлення постанови державного виконавця від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження боржнику в межах цієї справи.

З огляду на викладене, суд зазначає, що посилання позивача на не направлення відповідачем позивачу постанови від 26.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження №60148263 в межах адміністративної справи №640/5916/20 спростовано відповідачем, та не може слугувати підставою для скасування постанови від 24.02.2020 року про накладення штрафу.

Щодо доводів позивача про те, що оскаржувану постанову винесено без перевірки виконання рішення суду боржником, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої, пункту 22 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини третьої, абзацом 1 частини четвертої статті 18 Закону №1404 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Частиною четвертою статті 19 Закону №1404 передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Статтею 63 Закону №1404 встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 63 Закону №1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною першою статті 75 Закону №1404 встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу, є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф виконавець (державний чи приватний) зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 23.05.2018 у справі №537/3986/16-а.

Отже, слід дійти висновку, що постанову про накладення штрафу державним виконавцем може бути винесено лише після перевірки виконання такого рішення та у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №60148263, надані відповідачем, судом встановлено, що виконавче провадження №60148263 відкрито постановою державного виконавця 26.09.2019 року, оскаржувану постанову про накладення штрафу винесено державним виконавцем 24.02.2020 року, тобто через п`ять місяців після відкриття виконавчого провадження.

Суд зауважує, що під час примусового виконання рішення активні дії щодо виконання рішення суду мають вчинятися не лише боржником, але й виконавцем в межах повноважень.

Постанова про накладення штрафу є своєрідним примусовим заходом для боржника, водночас, така постанова має бути вмотивованою.

Так, з мотивувальної частини постанови державного виконавця від 24.02.2020 року про накладення штрафу встановлено, що державним виконавцем зазначено, що «Станом на 24.02.2020 року боржником не надано документального підтвердження виконання рішення суду, а також не повідомлено про поважні причини такого невиконання».

Разом з тим, у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази перевірки державним виконавцем, на кшталт складання вимог виконавця як до боржника так і до стягувача, факту виконання рішення суду; причин такого невиконання у боржника не з`ясовано.

Суд критично сприймає не вчинення жодних виконавчих дій державним виконавцем для з`ясування у боржника причин не виконання рішення суду, ураховуючи те, що постанову про накладення штрафу винесено через п`ять місяців після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини п`ятої статті 18 Закону №1404 під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 року зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно.

До позовної заяви позивача долучено копію Списку осіб по відомості №858 19282 від 08.08.2019 року про зарахування коштів грошового забезпечення на банківські картки, а саме суми в розмірі 5 551,34 грн. на банківську картку ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 та копію листа начальника управління організаційного та соціальних виплат Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.08.2019 року за вих.№1234/1086 на запит ОСОБА_1 щодо виконання у добровільному порядку рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 року №826/17010/18 (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2019 року), яким повідомлено стягувача, що кошти будуть перераховані на картковий рахунок останнього, відкритий у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк «Укрексімбанк».

Також, позивачем долучено платіжну відомість №08.227 Міноборони України ГЗ 15.08.2019, сформовану у системі "Клієнт-Банк", відповідно до якої на рахунок 1 800 28 38556 (власник рахунку ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 ГЗ ) перераховано 5 551, 34 грн.

Як стверджує позивач, вказані документи свідчать про те, що рішення суду від 12.03.2019 року №826/17010/18 Міністерством оборони України виконано у добровільному порядку.

Вказане дає підстави вважати, що державним виконавцем взагалі не вчинялося жодних дій для перевірки виконання боржником рішення суду.

Отже, слід дійти висновку, що державним виконавцем не обґрунтовано винесено оскаржувану постанову від 24.02.2020 року про накладення штрафу.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, оцінюючи процедуру винесення оскаржуваної постанови у межах виконавчого провадження №60148263, суд дійшов висновку, що постанова від 24.02.2020 року про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що за подання позову Міністерством оборони України сплачено судовий збір у розмірі 2 102, 00 грн. (платіжне доручення від 13.03.2020 року №248/270).

З огляду на задоволення позовних вимог, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Міністерства оборони України задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 24.02.2020 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні №60148263.

3. Стягнути на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) сплачену суму судового збору у розмірі 2 102, 00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, );

Відповідач: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ).

Повне рішення складено 21 травня 2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна