Справа № 200/1884/20-а
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 р. Справа№200/1884/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про: визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , та сплатити заборгованість за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , та сплатити заборгованість за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області на підставі електронної справи та отримує пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач вказує на те, що відповідачем не проведено виплату пенсії за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року, без повідомлення причини та прийняття відповідного рішення відповідачем припинено виплату пенсії. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують вимоги Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на те, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні, як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідач зазначає, що позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач вказує на те, що виплату пенсії позивачу було припинено з травня 2018 року, у зв`язку із надходженням інформації з управління соціального захисту населення Слов`янської міської ради Донецької області щодо скасування довідки внутрішньо переміщеної особи. З заявою про поновлення виплати пенсії не звертався, у зв`язку з чим відсутні підстави для поновлення виплати пенсії. Крім того відповідач зазначає, що 03.07.2019 року управлінням отримано лист Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації у Москві від 07.05.2019 року № 77/05-18272 щодо запиту пенсійної справи та інформації про припинення виплат ОСОБА_1 та направлення атестату про зняття з обліку позивача. Для підтвердження факту звернення за пенсійними виплатами на території Російської Федерації головного управління надано копію заяви позивача про запит пенсійної справи від 11.03.2019 року. Відповідач посилається на те, що на виконання вимог угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року Головним управлінням № 7542 від 19.07.2019 року направлено до Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації у Москві атестат про припинення пенсійних виплат на ОСОБА_1 , у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації. Відповідач вказує, що ст. 3 зазначеної Угоди встановлено, що всі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, яка надає забезпечення, у зв`язку з чим, пенсію з 01 травня 2018 року (з моменту знаття з обліку на території України) сплачує Російська Федерація. Відповідач вказує на те, що відсутні підстави для виплати пенсії позивачу за період з 01.05.2018 року по 31.03.2019 року.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Стосовно заяви позивач про поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що приписами частини 2 статті 122 КАС України дійсно встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

Однак, частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Суд враховує, що позивач, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо призначені йому суми пенсії не отримані ним за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року, а ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату йому призначеної пенсії за минулий час, отже такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року призначено справу до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 18 травня 2020 року, у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів у справі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З огляду на те, що позивач та представник відповідача у судове засідання не з`явились, суд приходить висновку про можливість розгляду справи без участі сторін в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що не заперечується сторонами.

Відповідно до положень ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ), право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби).

За ст. 10 вказаного Закону, призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 затверджене Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, п.п. 5 п. 4 якого визначено, що саме головні управління Пенсійного фонду України здійснюють призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, органом, який вирішує питання щодо пенсійного забезпечення позивача, є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

ОСОБА_1 був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Горлівки Донецької області до АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення від 07 грудня 2016 року № (а.с. 8).

Місто Горлівка Донецької області включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головного управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як внутрішньо переміщена особа.

Згідно атестату № 2967 про зняття з обліку від 25.07.2018 року вбачається, що позивач отримував пенсійні виплати по 30 квітня 2018 року. Виплати були припинені у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання позивача (а.с. 33, 34).

З заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області не звертався.

03.07.2019 року Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області отримано лист Міністерства юстиції Російської Федерації від 07.05.2019 року № 77/05-18272 «Про направлення доручення у відношенні ОСОБА_1 » про необхідність надання атестату про припинення виплати пенсії, оскільки ОСОБА_1 звернувся за призначенням пенсії у Російській Федерації (а.с. 32).

До вищезазначеного листа була надана заява ОСОБА_1 про витребуванню документів з території іноземної держави, яка була подана до Управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Калужській область від 11.03.2019 року за вих. № 1132, відповідно до якої просив витребувати атестат про припинення виплати пенсії на території України (а.с. 31).

Листом від 19.07.2019 року за вих. № 7542/03-4 «Про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 » Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області направило до Головного управління Міністерства юстиції Російській Федерації у Москві атестат про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації (а.с. 29).

Згідно атестату № 772 про зняття з обліку із виїздом на постійне місце проживання за кордон від 16.07.2019 року ОСОБА_1 виплачено пенсію по 30 квітня 2018 року (а.с. 30).

Відповідно до довідки Управління Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Калуській області № 74/17719 від 29 жовтня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно є пенсіонером МВС Російської Федерації, на пенсійному забезпеченні в Управлінні МВС Росії по Калуській області перебуває з 01.04.2019 року (а.с. 48).

З листа Управління Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Калуській області № 11/К-39 вбачається, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року призначена виплата пенсії за вислугу років у сумі 20333,83 російських рублів. З 1 жовтня 2019 року розмір пенсії складає 21634,62 російських рублів в місяць. Пенсія призначена до закінчення дії виду на проживання іноземного громадянина до 24.01.2024 року (а.с. 50).

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 10.04.2020 року № 120 встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управління ПФУ в Донецькій області та отримував пенсійні виплати по квітень 2018 року (а.с. 37).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо не виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 року по 31.03.2019 року.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч. 2 ст. 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел, і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058 (далі по тексту Закон № 1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Приписами статті 47 Закону № 1058 визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або не поновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати пенсії, які визначені статтею 49 цього Закону.

Згідно ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу з 01 травня 2018 року припинено виплату пенсії, у зв`язку з отримання копії рішення комісії протоколу № 11-12/25 Слов`янської міської ради про відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на підставі п. 12 пп. 2 Порядку Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, тобто у зв`язку з встановлення факту відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування.

Суд виходячи з положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» приходить висновку про протиправність дій відповідача про припинення виплати пенсії позивача, у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, оскільки відсутність позивача за фактичним місцем проживання не позбавляє його права на отримання пенсійних виплат.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або його відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд зазначає, що відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та отримання відповідної довідки.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач на час припинення виплати пенсії мав статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706 (далі по тексту - Закон № 1706).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 1706, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно відновлення всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст. 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Крім того відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду, однак відповідачем не надано доказів того, що було прийнято рішення територіальних органів Пенсійного фонду або відповідне судове рішення про припинення виплати пенсії.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законами, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З огляду на викладене, суд вважає, що призупинення виплати пенсії позивачу з 01.05.2018 року мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було "законним".

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у зразковій справі № 805/402/18-а від 03.05.2018 року, яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року.

В силу вимог частини п`ятої статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що пенсія, яка призначена позивачу є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01 травня 2018 року позивачу не проводилась виплата пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що позивач на час звернення до суду з даним адміністративним позовом знятий з обліку у зв`язку з переїздом та отриманням пенсії на території Російської Федерації.

Відповідач зазначає, що відповідно до ст. 3 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Належних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка визначає, що всі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, надає забезпечення. Взаємні розрахунки не виробляються, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами, саме Пенсійний Фонд Російської Федерації повинен сплачували пенсію за період з 01.05.2018 року по 31.03.2019 року.

Проте, суд не погоджується з викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву доводами, оскільки як вже встановлено судом Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області позивачу протиправно з 01.05.2018 року була припинена виплата пенсії, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача.

Отже, фактично Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області відповідно до вимог чинного законодавства повинно було виплачувати пенсійні виплати позивачу до моменту зняття його з обліку у зв`язку з переїздом за кордон.

Стосовно посилання відповідача на ст. 3 Угоди від 13 березня 1992 року, суд зазначає, що вищезазначена стаття не передбачає, що заборгованість по виплаті пенсії повинна бути виплачена особам Пенсійним Фондом країни на облік до якого вони стали у зв`язку з переїздом за кордон.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Міністерства внутрішніх справ Росії по Калужській області перебуває з 01.04.2019 року, та саме з 01.04.2019 року позивач отримує пенсійні виплати в Російській Федерації.

Крім того суд зазначає, що саме на відповідача покладено обов`язок довести правомірність вчинених дій, проте відповідачем не надано суду доказів, що позивачу у Російській Федерації отримав заборгованість по пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.03.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 травня 2018 року, в зв`язку з чим, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати її пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача поновити виплату їй пенсії з часу припинення.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Стосовно вимоги позивача про виплату пенсії з 01.04.2018 року, суд зазначає, що пенсійні виплати позивач отримував по 30.04.2018 року включно, з огляду на це позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області підлягає частковому задоволенню в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд дійшов висновку про стягнення на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 840,80 грн., оскільки підставою звернення до суду стали протиправні дії відповідача.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И РІ Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , та сплатити заборгованість за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року задовольнити частково.

Визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2019 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 9) на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 22 травня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на оскарження рішення застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540 від 30.03.2020 року (який набрав чинності 02.04.2020 року).

Відповідно до п.п. 15-5 п. 15 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Олішевська