Справа № 620/1520/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 травня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/1520/20

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Бородавкіна С.В. перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання нечинними та скасування вимог,

У С Т А Н О В И В:

30.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області, у якому просить:

- визнати нечинними та скасувати вимоги про сплати боргу (недоїмки) від 07.11.2018 №Ф-10580-17 на суму 15 819,54 грн., від 14.05.2019 №Ф-10580-17 від 5 211,36 грн., від 20.02.2020 №Ф-10580-17 на суму 29 293,44 грн.;

- зобов`язати відповідача привести у відповідність його інтегровану картку платника податків згідно вимог чинного законодавства та з врахуванням прийнятого судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява через невідповідність вимогам процесуального законодавства ухвалою судді від 04.05.2020 залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків протягом 15 днів з моменту отримання ухвали.

05.05.2020 копію вищевказаної ухвали, рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, направлено позивачу за адресою, вказаною останнім в адміністративному позові.

На виконання ухвали суду, представником позивача надіслано заяву про поновлення строку звернення до суду, мотивовану тим, що до 2020 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на податковому обліку. Разом з тим, періодично позивач виїжджав на заробітки і не проживав за зареєстрованою адресою. ОСОБА_1 вказує, що відповідно до заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.05.2015 (справа №750/1815/15), його було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, про що він дізнався лише у 2020 році. У зв`язку із наведеним, позивач зазначив, що вищевказані вимоги ним отримані не були. Про існування вимог від 07.11.2018 та від 14.05.2019 ОСОБА_1 дізнався 28.02.2020 від час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Вимога від 20.02.2020 вручена ОСОБА_1 20.02.2020.

Також представник позивача зазначає, що відповідно до Закону України «Про звернення громадян» 25.02.2020 ОСОБА_1 до ГУДПС у Чернігівській області подано запит щодо надання йому розрахунків заборгованості по єдиному внеску та копій облікової картки платника податків. У зв`язку із наведеним, він у межах 30-денного строку чекав відповіді на заяву. Вимога від 20.02.2020 оскаржена ОСОБА_1 у адміністративному порядку, рішення ДПС України про відмову у задоволенні скарги позивач отримав 09.04.2020.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження за наведених обставин, суд враховує таке.

Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Суд наголошує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

З матеріалів позовної заяви слідує, що позивач з 27.04.2010 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис. У зв`язку з наведеним, контролюючим органом йому було сформовано та направлено за податковою адресою ( АДРЕСА_1 ) спірні податкові вимоги від 07.11.2018 №Ф-10580-17 та від 14.05.2019 №Ф-10580-17.

ОСОБА_1 вказує, що відповідно до заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.05.2015 (справа №750/1815/15), його було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, про що він дізнався лише у 2020 році. У зв`язку із наведеним, позивач зазначив, що вищевказані вимоги ним отримані не були, про їх існування ОСОБА_1 дізнався у лютому 2020 року, після звернення до відповідача. Також 20.02.2020 йому було вручено вимогу від 20.02.2020 №Ф-10580-17 на суму 29 293,44 грн., яка оскаржена у адміністративному порядку.

Враховуючи наведене, позивач просить поновити йому строк на звернення до суду з позовом.

Однак, зазначені ОСОБА_1 доводи суд вважає неповажними, враховуючи таке.

Дія Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

Згідно з абзацами 4, 5, 6 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац 8 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI).

Відповідно до абзацу 9 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Разом з тим, положення абзацу 5 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI передбачають наступні способи оскарження вимоги: адміністративний або судовий порядок. Втім, правове регулювання, наведене у абзаці 9 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI, свідчить, що навіть у випадку обрання адміністративного способу оскарження, за наслідками якого згоди з органом доходу і зборів не досягнуто (відмова у розгляді або у задоволенні скарги), у особи зберігається право оскаржити вимогу про сплату внеску ще і в суді. Таке право має бути реалізоване протягом 10 днів з дня надходження відповідного рішення органу ДФС України платнику ЄСВ.

Таким чином, платник податків має право оскаржити рішення податкового органу в адміністративному і/або судовому порядку. При цьому, оскарження такого рішення в адміністративному порядку, не позбавляє його права на судове оскарження з дотриманням строків, визначених абзацом 9 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI, тобто протягом десяти календарних днів з дня надходження спірного рішення.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.08.2019 (справа №480/106/19).

З огляду на викладене, оскарження у адміністративному порядку вимоги ГУДПС у Чернігівській області від 20.02.2020 №Ф-10580-17, не є поважною підставою для недотримання встановлених законодавством України строків звернення до суду.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Законом України від 15.05.2003 №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на момент реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем) установлено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України (частини перша статті 17 Закону).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 18 Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, до реєстру, відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви, внесено інформацію про його зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Вказана адреса є одночасно і податковою адресою позивача, на яку відповідно до вимог податкового законодавства відповідачем направлялись оскаржувані вимоги.

У заяві про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 вказує, що відповідно до заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.05.2015 (справа №750/1815/15-ц), його було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою, про що він дізнався лише у 2020 році.

Разом з тим, зі змісту вказаного рішення судом встановлено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований, але не мешкає з 2008 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За наведених обставин, суд зазначає, що вказуючи у 2010 році під час реєстрації фізичною особою-підприємцем інформацію про місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яка є і податковою адресою, ОСОБА_1 подав завідомо неправдиві дані, оскільки як встановлено заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.05.2015 (справа №750/1815/15-ц), за вказаною адресою позивач не проживав з 2008 року (а.с. 27).

Згідно із підпунктом 16.1.11 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи підприємця.

Таким чином, обов`язок щодо визначення податкової адреси покладено законом на платника податків. Останній зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою, яка визначена останнім податковою адресою та за якою контролюючий орган надсилає адресовану платнику податків кореспонденцію.

У разі невиконання цього обов`язку платник податків не вправі посилатися на неотримання ним кореспонденції від контролюючого органу як на обставину, що звільняє його від відповідальності у зв`язку із настанням негативних для нього наслідків.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання вчиняти дії з метою їх відновлення не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Суд звертає увагу, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, то заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Скорочення строків здійснення окремих процесуальних дій не звужує змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (абзац дев`ятий десятий підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011).

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, оскільки вказані в ухвалі суду від 04.05.2020 недоліки не були усунені позивачем, дана позовна заява має бути повернена ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі наведеного та керуючись статтями 169, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання нечинними та скасування вимог - повернути позивачу.

Копію ухвали та позовну заяву з усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст ухвали складено 25.05.2020.

Суддя С.В. Бородавкіна