Справа № 640/12649/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року м. Київ №640/12649/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.04.2019 року №85862-1305-2615.

Позовні вимоги мотивовано тим, що податкове повідомлення-рішення від 15.04.2019 року №85862-1305-2615 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки визначене ним грошове зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб розраховано виходячи з даних, отриманих з неналежних джерел.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику учасників справи, надано відповідачу час для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що відповідачем вірно обраховано суму грошового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб, наголошено що зобов`язання нараховано виходячи з площі, визначеної Київською міською радою пропорційно, а також звернуто увагу суду, що всі фактичні обставини справи були неодноразово досліджені Верховним Судом України. Так, постановою Верховного Суду від 23.05.2019 було залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та підтримано позицію контролюючого органу щодо правомірності винесення податкових повідомлень-рішень, якими Корнійчуку В.В . визначено суму податкового зобов`язанням з земельного податку з фізичних осіб.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 05.10.2008 за реєстр. № 1928 ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежилі приміщення з № 1 по № 17групи приміщень № 59 , № 1 групи приміщень № 59а, з № 4 по №10, №5 групи приміщень 60 загальною площею 351,10 кв.м., які знаходиться у АДРЕСА_8 і складають 70/100 частини від нежилих приміщень загальною площею 503,90 кв.м.

Також, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна від 16.10.2008 за реєстр. № 3037 належать нежилі приміщення №1, №2, №3, з №11 по № 17 , групи приміщень №60 А загальною площею 152,80 кв.м., що складають 30/100частин нежилих приміщень площею 503,90 кв.м. які знаходиться у АДРЕСА_8 .

15 квітня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №85862-1305-2615, яким позивачу відповідно до пп.54.3.3 п.54.3ст.54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 19 499, 51 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно із підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до підпункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 (у редакції, яка діяла до 01.01.2015), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з п. 287.6 ст. 287 (редакції Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII, яка діє з 01.01.2015), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

При цьому, згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).

З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Нормою пункту 287.6 статті 287 ПК України, законодавець пов`язував обов`язок сплати податку за земельні ділянки з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (до 01.01.2015) та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01.01.2015).

Зважаючи на те, що позивач набув право власті на частини нежилих приміщень у багатоквартирному будинку у 2008 році, тобто до зміни правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК України (01.01.2015), то у такого виник обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 року по справі № 804/5488/16.

За таких обставин, з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно у набувача до якого перейшло це майно, в даному випадку ОСОБА_1 , виник обов`язок зі сплати земельного податку.

Таким чином, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Отже, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Окрім того, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема у постановах від 19.06.2018 по справі №826/8009/16 (провадження №К/9901/30996/18) та від 23.05.2019 по справі №826/1430/16 (провадження №К/9901/27042/18), викладена правова позиція про те, що незважаючи на відсутність реєстрації позивачем права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, обов`язок зі сплати земельного податку виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Отже, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, відповідач мав законні підстави для визначення позивачеві грошового зобов`язанням зі сплати земельного податку з фізичних осіб.

Що стосується розрахунку суми податкового зобов`язання, визначеного спірним податковим повідомленням-рішенням, суд зазначає наступне.

Відповідно до Порядку ведення Державного земельною кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 №1051 та Закону України «Про оцінку землі» від 11.12.2003 №1378-ІV, ведення Державного земельного кадастру та надання витягів з технічної документації про нормативи) грошову оцінку земельних ділянок покладено на Держгеокадастр та його територіальні органи.

Поряд з цим, відповідно до рішення Київської міської ради від 18.04.2013 № 194/9251 ведення міського земельного кадастру та надання довідок про нормативну грошову оцінку земельних ділянок покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Як свідчать матеріли справи, при обчисленні земельного податку за користування земельною ділянкою під належними позивачу на праві власності нежитловими приміщеннями відповідачем було використано копію витягу з технічної документації від 27 січня 2009 року №Ю-24892/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 69:064:009), виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Корнійчуку В.В., у якому міститься інформація про те, що місце розташування земельної ділянки: м . Київ, вул. Виборзька, 49 , 49а, функціональне використання: землі комерційного використання, площа частини земельної ділянки становить 202,88 кв.м. (технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування), економіко-планувальна зона - зона №246, базова вартість 1 кв.м. землі - 709,87 грн./кв.м, коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,50, локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони - 1,20, узагальнюючий локальний коефіцієнт - 1,20, коефіцієнт індексації грошової оцінки - 1,028 та 1,152, нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки становить 511664,05 грн.

Суд звертає увагу, що вказаний витяг з технічної документації було видано ОСОБА_1 , водночас, іншої довідки (витягу) із даними державного земельного кадастру, які відрізняються від використаних відповідачем, позивачем подано не було.

Окрім того, суд бере до уваги ті обставини, що у 2015 відносно позивача також було прийнято податкове повідомлення-рішення №575-17 (форма «Ф») від 30.04.2015, грошове зобов`язанням визначене яким, було розраховано на підставі того самого витягу з технічної документації - від 27 січня 2009 року №Ю-24892/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 69:064:009), виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Корнійчуку В .В..

Оскаржуючи в судовому порядку вказане податкове повідомлення-рішення, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адміністративна справ №826/1430/16) було відмовлено.

Поряд з цим, переглядаючи в касаційному порядку рішення судів в адміністративній справі №826/1430/16 Верховний Суд у постанові від 23.05.2019 дійшов висновку, що застосування контролюючим органом при обчисленні ОСОБА_1 земельного податку даних державного земельного кадастру, відображених у витязі від 27 січня 2009 року №Ю-24892/2009, копія якого наявна в матеріалах справи, є правомірним. Підстави ж вважати ці дані недостовірними, як зазначили суди, відсутні.

В даній справі, контролюючим органом розраховано грошове зобов`язанням зі сплати земельного податку на підставі того самого витягу з технічної документації від 27 січня 2009 року №Ю-24892/2009, який був предметом дослідження в адміністративній справі №826/1430/16.

На переконання суду, в даному випадку є підстави для застосування ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, де зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи обставини спірних правовідносин в адміністративній справі №826/1430/16 та №640/12649/19, зважаючи на те, що встановлені Верховним Судом в адміністративній справі №826/1430/16 обставини щодо застосування витягу з технічної документації при обчисленні суми земельного податку ОСОБА_1 мають преюдиційне значення для вирішення даної справи, суд приходить до висновку, що відповідачем в даному випадку правомірно було використано дані витягу з технічної документації від 27 січня 2009 року №Ю-24892/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 69:064:009), виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Корнійчуку В.В. для обчислення позивачеві суми грошового зобов`язанням з земельного податку.

Суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін, суд дійшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки контролюючим органом було правомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення та вірно розраховано визначене ним грошове зобов`язанням зі сплати земельного податку.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 7, 72-77, 143, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа