Справа № 520/3751/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.05.2020 р. справа №520/3751/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 18.03.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 27.03.2020 р. після усунення позивачем недоліків позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 13.04.2020 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності з приводу ненарахування та невиплати заборгованості по пенсії за період 01.02.2018р. - 30.06.2018р.; 2) зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії за період 01.02.2018р. - 30.06.2018р.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що має право на одержання виплат за раніше призначеною пенсією у повному обсязі, але внаслідок вчинення відповідачем протиправних діянь коштів за пенсією з лютого 2018 р. по червень 2018 р. включно не одержав.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - пенсійний орган, ГУ ПФУ), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що припинення виплат за пенсією обумовлено об`єктивними чинниками, а саме відсутністю необхідних доказів постійного проживання пенсіонера на підконтрольній органам державної влади території України.

Відзив від ГУПФУ надійшов до суду лише 15.05.2020 р.

Передбачений ст. 263 КАС України строк для розгляду даної справи сплинув 24.04.2020 р., проте з урахування п. 3 Прикінцевих положень КАС України і загально відомих у розумінні ч.3 ст.78 КАС України обставин ситуації відносно протидії поширенню захворювання COVID-19, а також наслідки, створені запровадженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 карантином, суд по настанню згаданої дати був змушений обирати між інтересом на дотримання процедури відправлення правосуддя в частині строку та інтересом на забезпечення всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, і віддав беззаперечний пріоритет останньому.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, пенсія якому призначена на пільгових умовах за списком №1 у порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і перебував на обліку як пенсіонер в УПФУ м. Антрацита Луганської області.

Згідно з довідкою від 14.04.2015 р. № заявник набув правового статусу внутрішньо переміщеної особи із реєстрацією на території Шевченківського району м. Харкова.

З 21.04.2015 р. заявника було взято на пенсійний облік УПФУ в Дзержинському районі м. Харкова (юридичним та фактичним правонаступником якого є послідовно Шевченківське ОУПФУ м. Харкова та Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області) і розпочато нарахування і виплату пенсії.

З 01.02.2018р. виплату пенсії було припинено.

При цьому, даних про прийняття рішення відносно припинення нарахувань за пенсією або скасування рішення про призначення пенсії (чи втрати юридичної дії цього рішення у будь-який інший спосіб) станом на 01.02.2018 р. матеріали справи не містять.

У подальшому нарахування пенсії заявнику було поновлено з 01.02.2018р., а виплату поновлено з 01.07.2018 р.

Не погоджуючись із відповідністю закону таких діянь владних суб`єктів, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону оскаржених діянь та рішень владних суб`єктів, суд вважає, що до відносин, котрі клались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, а п.6 ч.1 ст.92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України і з 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Випадки припинення виплат за пенсією викладені, зокрема, у ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де передбачено, що підставою для припинення виплат є рішення суду або рішення тероргану ПФУ, а приводом для прийняття такого рішення: призначення пенсії за недостовірними документами; подія смерті особи; подія неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд; інші випадки згідно з законом.

Водночас із цим, суд зауважує, що іншого закону відносно випадку заявника з приводу визначення таких приводів не існує, позаяк матеріали справи не містять доказів про існування визначених ст.27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування подій втрати громадянином права на соціальне страхування.

Натомість правовий висновок відносно застосування ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" міститься у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) і полягає у тому, що за відсутності визначених законом підстав виплати за пенсією не можуть бути припинені.

У ході розгляду спору судом достеменно встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні і приводи, і підстави для припинення виплати пенсії заявникові, котрі визначені ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вирішуючи спір, суд наголошує, що норми будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанов КМУ, на які посилається відповідач, не можуть змінювати приписів чинного закону України.

Додатково суд зважає також і на приписи ст.27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, де указано, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Існування у справі цих обставин судом не виявлено.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що відповідач не приймав рішень та не вчиняв діянь з приводу припинення виплат пенсії заявникові, адже на момент настання події припинення виплат заявник знаходився на обліку не в Головному управлінні Пенсійного фонду у Харківській області, а в іншому пенсійному органу, котрий діяв як незалежний та самостійний суб`єкт владних повноважень із статусом юридичної особи публічного права.

Тому відсутні підстави для визнання протиправними діянь Головного управління з приводу припинення виплати пенсії.

При цьому, суд зауважує, що національний закон України не урегульовує того питання, яким саме територіальним органом системи ПФУ мають бути проведені платежі із виплати пенсіонерові пенсії за минулий період часу, а саме тим органом, де пенсіонер знаходився на обліку у минулому, чи тим органом, де пенсіонер знаходиться на обліку наразі.

Тому, розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли платежі мають бути проведені тим територіальним органом ПФУ, де пенсіонер знаходиться на обліку наразі.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344; місцезнаходження - 61022, м. Харків, Майнадн Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під, 2 пов.) поновити виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) пенсії за період 01.02.2018 р.-30.06.2018 р., допустивши негайне виконання рішення у межах платежу за один місяць.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко