Справа № 420/7467/19
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Одеса справа № 420/7467/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Наказу №229 від 29.11.2019 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 29.11.2019 року №229 на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 04.12.2019 року позивач отримав повідомлення №5/1-409 від 29.11.2019 року видане ГУ ДМС України в Одеській області, про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через відсутність обґрунтованість побоювання стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач вважає рішення ГУ ДМС України в Одеській області неправомірним, хибним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення, а тому звернувся до суду з зазначеним позовом.

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області надало до суду відзив на адміністративний позов, з огляду на який ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику осіб.

Водночас вищенаведеною ухвалою суду зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати до суду в строк для надання відзиву належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутності підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Кот-Д`Івуар , за етнічною належністю - плем`я абуре, за віросповіданням християнин, канонів релігії не дотримується, неодружений, працює вантажником, рідна мова - "aboure", вільно володіє французькою мовою, трохи володіє російською мовою.

14.11.2019 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що у якості причин виїзду з Кот -Д`Івуар позивач під час проведення анкетування 05.11.2018 року повідомив, що 29.06.2012 року позивач вперше приїхав до України. Виїзд з Кот -Д`Івуар обумовлений кризою в країні, а саме через сутички кандидатів в Президенти України. Тому дядько вирішив відправити його з Кот -Д`Івуар у якості футболіста. Прибув саме до України, оскільки була можливість виїхати саме до України, а не до іншої країни. В Україні 4 роки проживав у м. Суми нелегально, у гуртожитку. Іноді працював на будівництві, де заробляв гроші на життя. Потім з`явилася дівчина, яка утримувала позивача. Переїхав до м. Одеси приблизно на початку 2016 року через відсутність фінансування на проживання з боку дівчини. ОСОБА_1 , також, повідомив, що з 29.06.2012 року він намагався здійснити виїзд до Словаччини, але його не пустили на кордоні через те, що віза була фальшива. Додатково позивач повідомив, що виїхав з Кот-Д`Івуар, так як послідовники президента ОСОБА_6 розшукували людей, які підтримували минулого президента ОСОБА_7 . На позивача зазначений конфлікт впливає через те, що дружина ОСОБА_7 походить з того самого племені, що і позивач. Це конфлікт не лише політичний, а й релігійний - між племенами. Нинішній президент сповідує іслам. Крім цього, позивач мітингував за гроші на боці колишнього президента та вчиняв це свідомо. ОСОБА_1 вказав, що не розумів наслідків своїх дій. Особисто його переслідували та погрожували з іншого угрупування президента ОСОБА_6 . 10.04.2011 року позивача переслідували вперше і востаннє. Листів з погрозами не надходило, але інших людей вбивали.

Також судом встановлено, що позивач та члени його сім`ї не перебували ні в яких політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання, ОСОБА_1 та його сім`я не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, окрім погроз на словах від нинішнього президента. До позивача не застосувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався. ОСОБА_1 невійськовозобов`язаний.

Позивач потрапив до України 30.06.2012 року легально авіатранспортом на підставі паспорту країни походження та туристичної візи до України.

Під час анкетування позивач зазначив, що хоче отримати легалізацію в Україні, щоб його не відправили назад додому.

Під час співбесіди 08.11.2018 року позивач повідомив, що в країні походження проживав у м. Абіджан в приватному будинку у дядька, який на даний час зруйновано, про що позивач дізнався через знайомих та Інтернет ресурси. В останнє спілкувався з дядьком наприкінці 2017 року, саме тоді він повідомив, що влада збирається зруйнувати будівлі, де проживав дядько, у зв`язку з чим останній планував переїзд до однієї з країн Африки. ОСОБА_1 зазначив, що будинок дядька зруйнувала влада, оскільки земля, на якій він знаходився була державною. На власні очі факту зруйнування позивач не бачив.

Також, під час співбесіди 08.11.2018 року, ОСОБА_1 вказав, що виїхав з Кот-Д`Івуар спочатку через проблему з президентськими виборами, згодом через те, що люди президента шукали осіб, які підтримували попереднього президента. Попереднього президента позивач підтримував через участь у мітингах шляхом ходьби по вулиці з плакатами. Інших мітингів не було. Попереднього президента позивач підтримував через те, що у нього було багато проектів для молоді. Після виборів почалися переслідування, бо новий президент мусульманин, а у позивача не мусульманське ім`я. 11.04.2011 року позивача проінформовано про те, що люди президента шукають людей, які підтримують колишнього президента, у зв`язку із чим позивач зі знайомими втекли до міста Бонуа та викинули ІД картки. Погроз у м. Бонуа позивач не отримував. Також, під час співбесіди позивач вказав, що персональних погроз на його адресу не надходило, це були загальні погрози. Оскільки ОСОБА_1 приймав участь у підтримці колишнього президента, вирішив, що погрози стосуються і його.

Суд зазначає, що надана позивачем 08.11.2018 року інформація щодо історії переслідування суперечить інформації, що надана була під час анкетування 05.11.2018 року, де позивач вказав, що отримував погрози особисто та зазнав переслідувань.

Суд також зазначає, що під час співбесіди 08.11.2018 року ОСОБА_1 вказав, що оформленням його паспортного документу займався дядько. Станом на час проведення співбесіди позивачу було невідомо щодо можливості застосування до нього торту, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження, стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час співбесіди, 13.11.2018 року, позивач повідомив, що самостійно оформлював паспорт, а не дядько та що до України він прибув разом зі своєю ІД-карткою, що суперечить відомостям повідомленим 08.11.2018 року.

Позивач пояснив це тим, що викинута була студентська ІД-карта та оформленням паспорту займався він особисто, оскільки необхідна була його присутність. Наголосив, що він не так говорив, як вказано у протоколі 08.11.2018 року.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач навчався лише в школі та не отримував вищої освіти, не вступав до університету, що підтверджується відомостями, що наведені в матеріалах особової справи, у зв`язку із чим суд вважає надану позивачем інформацію стосовно втрати ІД-карти суперечливою.

Також, під час співбесіди 13.11.2018 року позивач повідомив, що під час мітингів він з іншими особами вчиняли безлад, що суперечить інформації з приводу мирних мітингів, наданій 08.11.2018 року. Проте, на думку позивача повідомлена ним інформація майже однакова, можливо, під час попередньої співбесіди - він забув чим займався.

13.11.2018 року ОСОБА_1 зазначив, що погроз від нинішнього президента або його людей він не отримував.

Суд вказує, що з огляду на матеріали справи, позивач 20.08.2018 року звертався до дипломатичного представництва Кот -Д`Івуар для продовження терміну дії паспортного документа до 20.08.2020 року, що свідчить про бажання заявника користуватися захистом країни походження, та відсутності побоювань за своє життя з боку діючої влади.

29.11.2019 року відповідачем складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що заява громадянина Кот-Д`Івуар на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

29.11.2019 року відповідачем прийнято наказ № 229 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Кот -Д`Івуар ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", "особа, яка потребує додаткового захисту" - це особа, яка не є біженцем відповідно до "Конвенції про статус біженців" 1951 року і "Протоколу щодо статусу біженців" 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що позивач потрапив до України 30.06.2012 року, проте із заявою про надання йому міжнародного захисту до ГУ ДМС України в Одеській області вперше звернувся лише 29.10.2018 року, тобто через шість років та чотири місяці.

На думку суду, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вказаний висновок суду відповідає висновку, що наведений Верховним Судом у постанові від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17.

З огляду на встановлені вище судом обставини, історія переслідування позивача, що повідомлена ним під час анкетування 05.11.2018 року та співбесід 08.11.2018 року та 13.11.2018 року, є суперечливою, містить суттєві розбіжності, що, на думку суду, свідчить про її неправдивість.

Суд, також, враховує спробу позивача після приїзду до України виїхати до Словаччини, щоб жити там легально та грати у футбол, та пояснення з приводу того, що він не обирав до якої країни виїжджати, оскільки не було можливості обирати, виїхав до України, оскільки була можливість потрапити саме в Україну, проте, якби потрібно було їхати до іншої країни, то поїхав би до іншої. Позивач, також, повідомив, що йому невідомо про ризики, які можуть трапитися з ним у випадку повернення на Батьківщину, проте, там вже немає його дядька та взагалі там у нього нічого немає. Під час співбесіди 08.11.2018 року, ОСОБА_1 вказав, що його виїзд з країни походження до України обумовлений необхідністю подальшої легалізації та постійного проживання на території України.

Інформація по країні походження ОСОБА_1 , що досліджена відповідачем та є додатком до висновку перевірки, свідчить про позитивні тенденції становлення в Кот-Д`Івуар безпеки, стабільності, політичного діалогу, дотримання прав людини.

На думку суду, вказані відомості свідчать про відсутність у позивача умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та про звернення за міжнародним захистом лише з метою легалізації в Україні.

Суд зазначає, що прагнення до кращого життя, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27.06.2019 року по справі №815/3927/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позивачем наказ ГУ ДМС України в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №229 від 29.11.2019 року, яким позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту прийнято на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з дотримання процедури прийняття відповідного рішення та обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 ст.90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем наведені аргументи та доводи, які свідчать, що відповідач діяв обґрунтовано та правомірно, а позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, у зв`язку з чим та оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційноїінстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.