Справа № 320/4567/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4567/19 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Земляної Г.В.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просила суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу № Ф-134772-53 від 12 листопада 2018 р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було протиправно винесено оскаржувану вимогу, оскільки з 28 грудня 2016 вона не є самозайнятою особою, а з квітня 2016 року і по цей час всі податки та збори, як податковий агент за неї сплачує роботодавець - Адвокатське об`єднання "Б.Ф.Б. ЛЕГАЛ ГРУП".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані зокрема тим, що 13 вересня 2019 року недоїмку списано, а оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною. Отже, відповідач стверджує, що оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень та при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача не можливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

За наведених обставин, апелянт вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю.

Також відповідач вказує про не співмірність витрат на правову допомогу, що були стягнуті судом на користь позивача, із складністю даної справи.

За наведених обставин, апелянт вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відповідно до приписів ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи з 14 березня 2008 року позивач знаходилась на обліку у Головного управління ДФС у Київській області (Вишгородський район), як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - адвокат.

27 грудня 2016 року позивач подала до територіального органу заяву про ліквідацію платника податків за формою № 8-ОПП (про припинення самозайнятої особи), в якій зазначено причину припинення самозайнятої особи - здійснення адвокатської діяльності в складі адвокатського об`єднання. Разом із заявою форми 8 ОПП та заявою про зняття з обліку платника єдиного внеску, позивачем було подано й інші документи.

28 грудня 2016 року з позивача знято ознаку незалежної професійної діяльності.

16 січня 2017 року позивачем через канцелярію Вишгородського ОДПІ ГУ ДФС подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік та звітність про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.

Судом також встановлено, що позивач з квітня 2016 адвокатську діяльність здійснює виключно як адвокат Адвокатського об`єднання "Б.Ф.Б. ЛЕГАЛ ГРУП". Адвокатське об`єднання є податковим агентом позивача та сплачує за неї всі податки і збори згідно з законодавством України.

12 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Київській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-134772-53, яка виникла у 2017 р., 2018 р. та за 1-2 квартал 2019 року. Вказану вимогу направлено на адресу позивача, проте до відповідача повернувся конверт з відміткою "за закінченням строку зберігання".

На підставі вказаної вимоги 25 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження. 31 травня 2019 року позивач ознайомилась із матеріалами виконавчого провадження № 584688713 та дізналась про існування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-134772-53 від 12 листопада 2018 року.

Не погоджуючись з прийнятою відповідачем вимогою про сплату боргу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було протиправно винесено вимогу про сплату боргу. Разом з цим, судом зазначено, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання спірного рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та одночасного його скасування. При цьому, судом зазначено, що відкликання відповідачем оскаржуваної вимоги не призводить до ефективного захисту прав позивача з урахуванням того, що на підставі цієї вимоги було відкрито виконавче провадження по її примусовому виконанню.

Також, дослідивши всі наявні документи в матеріалах справи та з урахуванням того, що оскаржувані порушення були виправлені відповідачем після подання позивачем позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання щодо повернення коштів за правничу підлягає задоволенню, а сплачені позивачем за надання правової допомоги кошти поверненню у розмірі 5 000 грн.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено судом, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимог контролюючого органу з огляду на наявність у позивача як самозайнятої особи обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, яка протягом 2017-2018 років та першому-другому кварталах 2019 року була найманим працівником та її роботодавець сплачував за неї ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску самозайнятими особами, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) та інших.

За встановленими судами обставинами, ОСОБА_1 з квітня 2016 року працює в адвокатському об`єднанні «Б.Ф.Б. Ленал Груп», тобто протягом 2017 - 2018 років та в першому-другому кварталах 2019 року позивач була найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується ГУ ДПС.

Крім того, як було встановлено судом та підтверджується даними листа ГУ ДФС у Київській області № 3891/10/10-36-13 від 05 лютого 2019 року згідно реєстраційних та облікових даних платника по фізичній особі, яка займається незалежною професійною діяльністю ОСОБА_1 з 28 грудня 2016 року перебуває в стані « 3-прийнято рішення про припинення». Дата зняття ознаки незалежної професійної діяльності - 28 грудня 2016 року.

При цьому, судова колегія зауважує, що перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги (2017 рік, 2018 рік, перший-другий квартали 2019 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який мав право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції та наголошує апелянт, податковим органом 13 вересня 2019 року було списано податковий борг тобто відкликано податкову вимогу.

Водночас, судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність порушень прав позивача станом на час розгляду справи у зв`язку з відкликанням контролюючим органом оскаржуваної вимоги, та необхідність закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Як було встановлено судом, вбачається з матеріалів та не заперечується апелянтом, на підставі спірної вимоги 25 лютого 2019 року було відкрито виконавче провадження № 584688713. Для забезпечення фактичного виконання виконавчого документа державним виконавцем 08 травня 2019 року було винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 15819,54 грн.

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів відповідно до ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;

2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;

5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною 1 ст. 40 вказаного Закону також передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Водночас, відповідачем не надано суду доказів, що податковим органом було вжито заходів щодо усунення всіх негативних наслідків, які настали для позивача унаслідок відкриття та здійснення виконавчого провадження.

Тобто, як правильно було зазначено судом першої інстанції, станом на час розгляду даної справи порушені права позивача не відновлені у повному обсязі.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відповідно до приписів ст. 2 та 5 КАС України захист прав, свобод та інтересів особи має бути ефективним.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання спірного рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та одночасного його скасування. Суд звертає увагу, що лише визнання спірної вимоги протиправною буде недостатнім для повного поновлення прав позивача, оскільки виключно скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, може бути підставою для закінчення виконавчого провадження.

Отже, враховуючи що відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, судова колегія, з огляду на встановлені обставини справи, приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у даній справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, виконуючи завдання адміністративного судочинства, дійшов правильного висновку про необхідність задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про не співмірність витрат позивача на правову допомогу у розмірі 5000 грн. зі складністю справи, то колегія суддів зазначає, що вказані доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, а тому не приймаються судом до уваги.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 242, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Г.В. Земляна

В.Ю. Ключкович