Справа № 120/1385/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 травня 2020 р. Справа № 120/1385/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

про: визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання неправомірним рішення відповідача № 5 від 25.10.2019 року щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - ЗУ «Про пенсійне забезпечення») та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачеві пенсію з 31.07.2019 року згідно ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням страхового стажу роботи за періоди з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік, з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік, з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 31.07.2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно Списку № 2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - ЗУ «Про пенсійне забезпечення»). Відповідач, за наслідками розгляду заяви, рішенням № 75 від 25.10.2019 року відмовив позивачеві у призначенні пільгової пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи зі шкідливими та важкими умовами праці, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Позивач з таким рішенням не погоджується, адже відповідач не надав належної оцінки усім записам, що містяться у його трудовій книжці, та підтверджують відповідний трудовий стаж. Крім того, відповідач не зробив жодного запиту щодо перевірки стажу роботи позивача. Також вказує, що в силу приписів Положення про порядок і призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 року період навчання на газоелектрозварника повинен бути зарахованим до стажу для призначення пільгової пенсії, чого відповідачем зроблено не було. Зважаючи на те, що рішення відповідача не може позбавляти позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про право на пенсію за віком на пільгових умовах за наявності необхідного стажу згідно записів, що містяться у трудовій книжці, останній звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 30.03.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.04.2020 року за вх. № 10666 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій він вказав на допущену у прохальній частині позовної заяви описку у даті оскаржуваного рішення, до заяви додано фотокопію документу про переказ готівки в гривні № від 08.04.2020 року.

Ухвалою від 21.04.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

08.05.2020 року за вх. № 12711/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що позивач 15.05.2019 року звернувся до відповідача за призначенням пенсії на пільгових умовах відповідно до ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньою роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 27 років 6 місяців у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. В свою чергу, загальний страховий стаж позивача становить 27 років 05 місяців 06 днів, стаж на пільгових умовах по Списку № 2 відсутній. До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи позивача згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 : з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік на ТОВ «Сомт ЛТД», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином та записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду; з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік на Вінницькій дільниці Спецуправління «Укренергомонтажізоляція», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином; з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік в ДП «Укренергохімізоляція», оскільки в даті прийняття на роботу наявне виправлення, не засвідчене належним чином. Уточнюючих довідок, які б підтверджували роботу позивача із шкідливими та важкими умовами праці, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах - не надавалось.

14.05.2020 року за вх. № 13147/20 відповідачем на виконання вимог ухвали від 21.04.2020 року надано до суду оригінал пенсійної справи позивача.

Цього ж дня за вх. № 13088/20 позивачем надано до суду копію трудової книжки.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві 17.06.2019 року виповнилося 55-ть років, тому він 31.07.2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої додала усі необхідні для призначення пенсії документи (паспорт, трудову книжку тощо).

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 25.10.2019 року № 75 відмовив у призначенні пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 27 років 05 місяців 06 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 55 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік на ТОВ «Сомт ЛТД», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином та записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду; з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік на Вінницькій дільниці Спецуправління «Укренергомонтажізоляція», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином; з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік в ДП «Укренергохімізоляція», оскільки в даті прийняття на роботу наявне виправлення, не засвідчене належним чином.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із відповідною заявою та доданими до неї документами до відповідача з проханням призначити йому пенсію за віком. Відповідач відмовив останньому у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 27 років 05 місяців 06 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 55 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік на ТОВ «Сомт ЛТД», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином та записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду; з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік на Вінницькій дільниці Спецуправління «Укренергомонтажізоляція», оскільки в наказі про звільнення наявне виправлення, не засвідчене належним чином; з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік в ДП «Укренергохімізоляція», оскільки в даті прийняття на роботу наявне виправлення, не засвідчене належним чином.

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії на пільгових умовах, вказує наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

П. 2.4 розділу II Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (п. 2.6 Інструкції № 58).

Суд дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірний період роботи у періоди з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік, з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік, з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, записи виконані під порядковими номерами 20, 21, 22, 27 та записи за період з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік виконані без порядкового номера, розміщені послідовно по хронології, написані акуратно, пастою, хоча різних відтінків, що не заборонено законом, завірені підписом керівника підприємства та печаткою підприємства, що не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.

Стосовно посилань відповідача на наявність виправлень у записах за спірний період роботи як на підставу незарахування їх до страхового стажу позивача, суд вказує, що дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірні періоди роботи засвідчені відповідними печатками підприємств та жодних виправлень, які б не дали можливості прочитати вказані відомості, або спотворювали б такі відомості книжка не містить, а відтак факт роботи позивача у спірні періоди підтверджується відомостями трудової книжки, які були внесені відповідно до діючого законодавства.

Стосовно вказівки відповідача на те, що записи за період з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду, суд вказує таке.

З досліджених матеріалів справи, зокрема, копії трудової книжки позивача, судом встановлено, що запис про звільнення позивача з ТОВ «Сомт ЛТД» посвідчений підписом директора підприємства та завірений відбитком печатки підприємства на якій відсутній ідентифікаційний код.

При цьому, як в оскаржуваному рішенні, так так і у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що відповідно до п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 року № 118, ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Разом із тим, суд критично оцінює наведені вище посилання відповідача, адже вказані норми Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України застосовувались пенсійним органом при прийнятті рішення від датованого 2019 роком у поточній редакції прийнятій з 30.11.2013 року, тобто, не існуючої на момент посвідчення запису про звільнення позивача від 28.11.1997 року.

В той же час, зазначена норма, на яку посилається відповідач в оскаржуваному рішенні, була відсутня у редакції Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України 1997 року.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17.

Отже, факт роботи позивача у спірні періоди підтверджується відомостями трудової книжки.

Крім цього, суд вказує на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, а загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Додатково, суд при прийнятті рішення у даній справі враховує й надані позивачем копії наказу ДП «Укренергомонтажізоляція» «Про затвердження результатів атестації робочих місць за умовами праці» № 117 від 20.12.1999 року, якою підтверджується факт атестації робочого місця позивача.

Таким чином, суд приходить до переконання, що вищезазначені спірні періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до його стажу роботи для призначення пенсії, оскільки підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно про протиправність рішення відповідача № 5 від 25.10.2019 року щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії згідно ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

За таких обставин, керуючись приписами п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України, якими визначено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

Разом із тим у відповідності до вимог ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає про необхідність, у даному випадку, вийти за межі позовних вимог, оскільки на переконання суду необхідним для захисту порушених прав та інтересів позивача є не лише визнання протиправним рішення відповідача № 5 від 25.10.2019 року, а й його скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачеві пенсію з 31.07.2019 року згідно ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням страхового стажу роботи за періоди з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік, з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік, з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно приписів ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення, яким зобов`язати вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини")..

В п. 145 рішення від 1511.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачеві пенсію з 31.07.2019 року згідно ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням страхового стажу роботи за періоди з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік, з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік, з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік також підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 840 грн. 80 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 та ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 5 від 25.10.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 31.07.2019 року згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням страхового стажу роботи за періоди з 12.04.1995 року по 28.11.1997 рік, з 01.12.1997 року по 25.06.2001 рік, з 11.07.2001 року по 26.05.2003 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 .)

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 19.05.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна