Справа № 580/3788/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3788/19 Суддя першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі - Позивач, Університет) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Університету суму і розмірі 200 400,53 грн. на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання та сплачений судовий збір.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується відрахування ОСОБА_1 з числа курсантів Університету у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та визнання Відповідачем обов`язку з добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням, протягом п`ятнадцяти днів. Крім того, суд підкреслив, що позов подано у межах місячного строку з моменту закінчення останнього дня для добровільного відшкодування коштів, а посилання ОСОБА_1 на наявність у нього пільг як учасника бойових дій є необґрунтованим, оскільки спірна сума коштів є не платою за навчання, а відшкодуванням коштів, пов`язаних з утриманням особи під час такого навчання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою позовну заяву залишити без розгляду. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом було залишено поза увагою правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2019 року у справі №340/685/19 в аналогічних правовідносинах, оскільки, по-перше, матеріалами справи не підтверджується згода ОСОБА_1 забезпечити відшкодування коштів протягом п`ятнадцяти днів, по-друге, саме такий строк жодним нормативним актом не передбачено. Викладене, на переконання Апелянта, свідчить, що строк на подачу позовної заяви розпочався саме з 19.10.2019 року, а не з 05.11.2019 року, як помилково вказав суд першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Університет просить відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції з посиланням на приписи ст. ст. 259, 261, 530 ЦК України зазначає, що сторонами контракту було погоджено п`ятнадцятиденний строк для добровільного відшкодування витрат на утримання ОСОБА_1 , а відтак лише після його закінчення Університет набув право на звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, між Університетом і ОСОБА_1 . 26.08.2018 року укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (а.с. 6). За умовами даного контракту ОСОБА_1 зобов`язувався відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У подальшому наказом начальника Університету від 17.10.2019 року №263 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 на підставі його рапорту від 09.09.2019 року (а.с. 16) відраховано від подальшого навчання у зв`язку з розірванням контракту через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу та відповідно до п. 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України припинено чинність дії контракту достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, з 18.10.2019 року (а.с. 7). Крім того, у даному наказі приписано утримати суму у розмірі 200 400,53 грн. за період навчання в Університеті відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964.

У зв`язку з прийняттям даного наказу у згаданому контракті зроблено відмітку про те, що його чинність припинено з 18.10.2019 року.

Також 18.10.2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено із затвердженим начальником Університету загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_3 від 18.10.2019 року №273 в загальній сумі 200 400,53 грн., яка складається з грошового забезпечення - 146 888,22 грн., продовольчого забезпечення - 31 905,00 грн., речового забезпечення - 0,00 грн., медичного забезпечення - 14 672,42 грн., перевезення до місця щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку - 0,00 грн., оплати комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв - 6 934,89 грн. (а.с. 8). На вказаному загальному розрахунку міститься підпис курсанта - солдата ОСОБА_1 , а також біля графи «Зобов`язуюсь добровільно відшкодувати витрати на моє утримання в університеті не пізніше п`ятнадцяти днів з дати видання наказу про має відрахування» Відповідачем - солдатом ОСОБА_1 , здійснений вчинений власноручно та засвідчений особистим підписом напис: «Зобов`язуюсь частинами виплачувати кошти».

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964, що подана у межах місячного строку позовна заява підлягає задоволенню з огляду на підтвердження матеріалами справи її обґрунтованості, а звільнення пільги Відповідача як учасника бойових дій на спірні правовідносини не поширюються, адже останні стосуються відшкодування витрат на навчання, а не оплати за нього.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно ч. 5 ст. 25 Закону з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.

Приписами ч. 10 ст. 25 Закону установлено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону,, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

У свою чергу, механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 (далі - Порядок № 964).

Відповідно до п. п. 3, 6 Порядку № 964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з, зокрема, грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю, зокрема, курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.

При цьому, згідно п. 7 Порядку №694 у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зобов`язання з відшкодування курсантом витрат виникає в останнього у випадку дострокового розірвання контракту у разі, зокрема, небажання продовжувати навчання.

При цьому, як було встановлено раніше, на загальному розрахунку від 18.10.2019 року №273 міститься підпис курсанта - солдата ОСОБА_1 , а також біля графи «Зобов`язуюсь добровільно відшкодувати витрати на моє утримання в університеті не пізніше п`ятнадцяти днів з дати видання наказу про має відрахування» Відповідачем - солдатом ОСОБА_1 , здійснений вчинений власноручно та засвідчений особистим підписом напис: «Зобов`язуюсь частинами виплачувати кошти». Викладене, у свою чергу, свідчить, що ОСОБА_1 не заперечував свій обов`язок з виплати коштів, однак вказав на спосіб його виплати - частинами.

Разом з тим, оскільки протягом п`ятнадцятиденного строку для добровільного відшкодування коштів останні не були перераховані ОСОБА_1 як повністю, так і частково, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про виникнення в Університету права на звернення до суду із даним позовом, а також наявність правових підстав для його задоволення, адже сума заявлених до стягнення коштів підтверджується наявними у матеріалах справи розрахунками (а.с. 9-15).

При цьому, з урахуванням положень ч. 5 ст. 122 КАС України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що даний позов подано 25.11.2019 року, тобто у межах встановленого місячного строку, оскільки початок його обрахунку необхідно здійснювати з 05.11.2019 року (перший робочий день після спливу п`ятнадцятиденного строку для добровільного відшкодування коштів), а не з 18.10.2019 року (день розірвання контракту та підписання Відповідачем загального розрахунку).

Посилання Апелянта на те, що, роблячи такий висновок, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2019 року у справі №340/685/19, судова колегія оцінює критично, оскільки в указаній постанові і сформульовано позицію, за якою місячний строк звернення до суду має обраховуватися з моменту закінчення строку на добровільне відшкодування суми витрат, яка вказана у розрахунку.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про те, що наявність у ОСОБА_1 правового статусу учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.02.2017 року, а.с. 43) не впливає на його обов`язок з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Університеті, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці мають право на навчання (у тому числі на отримання післядипломної освіти) у військових навчальних закладах, відповідних підрозділах підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації військовослужбовців. Військовослужбовцям, які прийняті на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу після здобуття базової або повної вищої освіти за державним замовленням, дозволяється навчатися в інших вищих навчальних закладах без відриву від служби після проходження ними строку служби, який дорівнює часу їхнього навчання для здобуття попередньої вищої освіти. Іншим категоріям військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, дозволяється навчатися в інших вищих навчальних закладах без відриву від служби в порядку, визначеному відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до ч. ч. 7-9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» держава забезпечує учасникам бойових дій та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах.

Державна цільова підтримка для здобуття професійно-технічної та вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання положень даного Закону постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2016 року №975 затверджено Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які визначають механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах, а саме, зокрема, особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - до закінчення навчальних закладів, але не довше, ніж до досягнення ними 23 років.

Отже, державна цільова підтримка за правилами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та згаданих Порядку та умов здійснюється щодо осіб, визнаних учасниками бойових дій у зв`язку із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та взяттям безпосередньої участі в антитерористичній операції, до досягнення ними до закінчення навчальних закладів, але не довше, ніж до досягнення ними 23 років. За таких обставин, оскільки на момент вступу до Університету ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав повних 27 років, то державна цільова підтримка для здобуття професійно-технічної та вищої освіти останньому не виплачується.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій не впливає на існування у нього обов`язку з відшкодування втрат Університету, позаяк відшкодування витрат на навчання не може ототожнюватися з платою за нього, адже положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не містить умов щодо плати за навчання.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 20» травня 2020 року.