Справа № 580/163/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/163/20 Головуючий у 1 інстанції: Паламар П.Г.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Ганечко О.М.

Кузьменка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Черкаської області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Прокуратури Черкаської області, в якому просила:

- визнати бездіяльність прокуратури Черкаської області протиправною;

- стягнути з Прокуратури Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки усіх належних виплат при звільненні за період з дня звільнення - 04.12.2019 р. до дня фактичного розрахунку - 26.12.2019 р., у розмірі 26965,57 грн.;

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду позивач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що при звільненні з органів прокуратури з нею не було проведено остаточний розрахунок усіх належних виплат.

16 квітня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Прокуратури Черкаської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 наказом прокуратури Черкаської області від 03 грудня 2019 року №340к звільнено з посади начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та органів прокуратури, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04 грудня 2019 року.

У відповідності до розрахункового листа за грудень 2019 року та виписки по картковому рахунку АК КБ «Приватбанк», Прокуратурою Черкаської області з ОСОБА_1 здійснено розрахунок 04 грудня 2019 року по заробітній платі, а саме, по заробітній платі за три робочі дні (оклад, вислуга років, надбавка за ОВР та індексація) та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 93 календарних дні.

Наказом прокурора Черкаської області від 23 грудня 2019 року № 411к, зобов`язано виплатити премію за грудень 2019 року з розрахунку 75% місячного фонду заробітної плати прокурорським працівникам органів прокуратури Черкаської області.

Згідно виписки від 26 грудня 2019 року по картковому рахунку АК КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , здійснено зарахування грошових коштів від Прокуратури Черкаської області з призначенням платежу заробітна плата, а саме: премія за грудень 2019 року в сумі 1654,14 грн.

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до прокурора Черкаської області щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпП України.

За результатами розгляду заяви, Прокуратурою Черкаської області листом від 08 січня 2020 року за вих. № 18-8вих.20 надано відповідь про відмову у здійсненні виплати середнього заробітку, внаслідок того, що премія позивачу виплачена на підставі наказу прокурора Черкаської області № 411к від 23.12.2019 року, у відповідності до Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 09.08.2017 р. №234.

Не погоджуючись із відмовою виплати середній заробіток за весь час затримки у виплаті заробітної плати, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1 697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини 2 статті 81 Закону № 1697-VII, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Положеннями частини 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР, умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 13 вищевказаного Закону, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Частиною 2 статті 89 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Прокуратури Черкаської області від 03 грудня 2019 року №340к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організаційно-методичної роботи управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04 грудня 2019 року (а.с. 12).

Відповідно до Наказу прокурора Черкаської області від 23 грудня 2019 року № 411к, зобов`язано виплатити премію за грудень 2019 року з розрахунку 75% місячного фонду заробітної плати прокурорським працівникам органів прокуратури Черкаської області (а.с. 47-48).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зверталася до відповідача із заявою від 27 грудня 2019 року про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с 25).

Згідно листа Прокуратури Черкаської області від 08 січня 2020 року № 18-8вих.20, ОСОБА_1 повідомлено про відмову у здійсненні виплати середнього заробітку, оскільки, премію за грудень 2019 року позивачу було виплачено на підставі Наказу прокурора Черкаської області № 411к від 23 грудня 2019 року (а.с. 26-27).

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи питання про покладення на уповноважений орган відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні суд повинен встановити наявність підстав для проведення таких виплат у день звільнення працівника, а також, наявність вини такого органу.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі №822/1622/16.

Підпунктом 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505 визначено, що преміювання працівників здійснюється відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також з нагоди державних, професійних свят та ювілейних дат у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання.

Наказом Генерального прокурора України від 09 серпня 2018 року №234 затверджено Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - Положення №234).

Згідно п. 3 розділу І вищевказаного Положення, премії виплачуються працівникам та членам Комісії на підставі наказів Генеральної прокуратури України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Таким чином, право особи на отримання премії у конкретно визначеному розмірі виникає саме після визначення розміру премії та видачі відповідного наказу керівником установи.

У відповідності до п. 1 розділу ІІ Положення №234, бухгалтерські служби обраховують середньовизначений розмір премії у відсотках і не пізніше 17 числа кожного місяця доводять його до відома кадрових підрозділів відповідних органів прокуратури, Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Пунктом 2 розділу ІІ Положення №234 визначено, що щомісяця, до 17 числа, перший заступник або заступник Генерального прокурора, перші заступники або заступники керівників регіональних прокуратур, перший проректор чи проректор Національної академії прокуратури України, які згідно з розподілом обов`язків відповідають за організацію бухгалтерських служб, погоджують відповідно з Генеральним прокурором, керівниками регіональних прокуратур, ректором Національної академії прокуратури України середньовизначений розмір виплати, який спрямовується на преміювання працівників.

З огляду на зазначене, посилання апелянта на відсутність будь-яких часових обмежень та заборон на прийняття рішення керівником регіональної прокуратури щодо преміювання працівника є необґрунтованим.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав виплати ОСОБА_1 премії за грудень 2019 року в день звільнення, оскільки, підстави виплати грошових коштів виникли лише з часу видання прокурором Черкаської області наказу від 23 грудня 2019 року № 411к.

Оскільки, на день звільнення ОСОБА_1 з посади у Прокуратури Черкаської області була відсутня можливість встановити фактичний розмір належних до виплати сум, з огляду на відсутність наказу прокурора області про призначення та визначення розміру премій працівникам прокуратури, колегія суддів вважає, що, у даному випадку, відсутня вина відповідача щодо несвоєчасної виплати належних позивачу сум при звільненні.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі №822/1622/16.

Таким чином, доводи апелянта про наявність підстав для стягнення на користь позивача, відповідно до ст. 117 КЗпП України, суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є необгрунтованими, з огляду на вищевказане.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 822/1511/16, колегія суддів зазначає, що дане судове рішення прийняте Верховним Судом за інших обставин справи, так як, у вказаній справі особі після звільнення з органів прокуратури, окрім премії, було, також, здійснено інші виплати.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.