Справа № 520/3056/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.05.2020 р. справа №520/3056/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 27.03.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 01.04.2020 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 04.05.2020 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним і скасування наказу №8403-СГ від 12.09.2019р.; 2) зобов`язання прийняти рішення про виділення в натурі на місцевості земельної частки (паю) на підставі заяви від 08.08.2019р. із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що за відсутності визначених законом підстав владний суб`єкт відмовив у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Вчинена відмова вмотивована міркуваннями, які суперечать закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, розпорядження землями колективної власності не входить до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Посилався також на ту обставину, що заявником не було надано графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відзив на позов надійшов до суду 26.03.2020 р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

На підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 26.11.2012р. по справі №2015/412/2012 за позивачем як колишнім членом КСП "Україна" визнано право на земельну частку (пай) в натурі в розмірі 7,91 умовних кадастрових гектарів із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області.

Обставини виконання цього рішення суду (у тому числі і стосовно дотримання строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання) учасниками справи у межах даного спору до уваги не брались, а тому окружним адміністративним судом не вивчаються, не досліджуються і не оцінюються.

08.08.2019р. заявник відповідним письмовим зверненням до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області ініціював процедуру виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідач вирішив викладене у заяві питання у спосіб видання оскаржуваного наказу від 12.09.2019 р. №8403-СГ про відмову у виділенні гр. ОСОБА_1 в натурі на місцевості земельної частки (паю) із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області

У якості мотивів відмови відповідачем зазначено, що заявником не було надано графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Вважаючи зазначений наказ протиправним, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону управлінського волевиявлення владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Пунктом 8 Розділу Х Земельного кодексу України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з ч.5 статті 25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині 1 цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що однією з підстав набуття права власності на земельну ділянку є виділення в натурі (на місцевості) належної земельної частки (паю) громадянам з кола працівників та пенсіонерів державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій.

Частинами 10 та 11 ст.25 Земельного кодексу України визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

До компетенції районних державних адміністрацій, у відповідності до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України, належать повноваження з передачі земельних ділянок державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

За приписами ч. 4 вказаної норми, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, зазначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, кожен громадянин позначеної вище категорії має гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) за рахунок землі, що припадає на пай у межах земель, виділених у користування сільськогосподарських підприємств, інших установ та організацій, а у разі відсутності такої землі - із резервного фонду земель державної або комунальної власності.

У свою чергу, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регулює Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земельних часток (паїв) за відповідними сертифікатами на землю, що належала на праві колективної власності колективними сільськогосподарським підприємствам тощо.

Так, згідно з частинами 1 та 2 ст.3 вказаного Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

У ч. 1 ст. 9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" вказано, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

З наведеного слідує, що питання з приводу розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (територіальних органів) у розпорядженні земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, відносно реалізації права громадянина на одержання у власність земельної ділянки за рахунок земельної частки (паю) має поза розумним сумнівом спірний характер.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №814/690/18 на етапі, коли землі колективної форми власності колишнього КСП ще не розподілені в повному обсязі, у разі якщо такі землі знаходяться за межами населеного пункту, то питання особі належної їй земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Лише у випадку відсутності необхідної землі колективної власності така земля виділяється із земель державної або комунальної власності органами, визначеними ст.122 Земельного кодексу України.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли громадянин має обгрунтовані очікування сподіватись на те, що органи державної виконавчої влади досягнуть прийнятної домовленості про порядок реалізації владних управлінських функцій в частині створення резервного фонду земель державної власності належного розміру та розпорядження землями цього фонду у цілях виконання приписів ст.25 Земельного кодексу України.

Частиною 4 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013 р., розмежовано землі державної та комунальної власності в Україні. Пунктом 6 визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Згідно з п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області (Затверджено Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 р. № 333, далі за текстом - Положення №333) Головне управління Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (п. 3 Положення №333).

Із аналізу наведених правових норм слідує, що у випадку визнання права на земельну частку (пай) за рішенням суду із земель державної власності, відповідні рішення уповноважений приймати територіальний орган центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

У силу положень ч.5 ст.242 КАС України та правового висновку постанови Верховного Суду від 14.08.2018р. по справі №813/664/15 саме таке розуміння змісту наведених норм слід визнати правильним.

Під час розгляду справи адміністративним органом відповідно до ч.2 ст.77 КАС України не спростовано, що земельна ділянка, відносно якої має зацікавленість заявник, знаходиться за межами населеного пункту.

Відтак, питання співвідношення місця розташування земельної ділянки із обсягом компетенції відповідача у даному конкретному випадку не може бути визнано судом у якості законної причини для видання оскарженого наказу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2019р. по справі №810/1096/18.

У ході розгляду справи судом з`ясовано, що при виданні оскарженого наказу владний суб`єкт не використовував відомості стосовно обліку за Гур"єво-Козачанською сільською радою земель запасу та резервного фонду.

Така інформація була отримана відповідачем від Відділу у Золочівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області листом від 10.04.2020р., хоча оскаржений наказ було видано ще 12.09.2019р.

Тому, суд бере до уваги п. 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18), де міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

З огляду на викладене, суд відхиляє викладене у відзиві посилання відповідача щодо відсутності компетенції на розпорядження землями колишнього КСП, оскільки при виданні спірного наказу такий довід взагалі не використовувався.

У силу правового висновку п.71 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому, згідно з вимогами чинного законодавства відповідач повинен за результатами розгляду заяви або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати вмотивовану відмову в її наданні.

У вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Перевіривши обґрунтованість аргументів учасників справи змістом належних норм матеріального права та зібраними доказами, оціненими у сукупності та взаємозв`язку, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах адміністративний орган безпідставно поширив на випадок заявника положення ч.6 ст.118 Земельного кодексу України без урахування дійсної причини виникнення спору.

Суд вважає, що заявнику об`єктивно не можуть бути відомі ані обставини розташування масиву земельних ділянок, раніше виділених у користування КСП (членом якого був заявник у минулому), ані масиву розташування земельних ділянок резервного фонду земель державної і комунальної власності, адже за національним законом України ці обставини не підлягають офіційному та загальнодоступному оприлюдненню.

До того ж суд бере до уваги, що у розумінні ст.8 Конституції України, котрою запроваджений принцип юридичної визначеності як невід`ємний структурний елемент верховенства права, і сам по собі факт відсутності окремої неподільної земельної ділянки розміром 7,91 умовних кадастрових гектарів не може бути визнано перепоною чи перешкодою у реалізації суб`єктивного права заявника на одержання землі у власність за процедурою приватизації земельної частки (паю).

З огляду на викладене, використаний владним суб`єктом мотив відмови не може бути визнаний судом належною у контексті положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а тому оскаржений наказ підлягає скасуванню.

Продовжуючи розгляд справи в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву шляхом надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд зазначає, що з системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Тому, не заперечуючи наявності у владного суб`єкта дискреційних повноважень у спірних правовідносинах та не обмежуючи обсягу адміністративного розсуду владного суб`єкта, суд вважає за необхідне обтяжити відповідача обов`язком повторно розглянути заяву ОСОБА_1 по суті з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що підстави, на яких ґрунтується оскаржене рішення владного суб`єкта, визнані судом юридично та фактично не спроможними, а тому не можуть бути причиною повторної відмови під час розгляду заяви зацікавленої особи.

Разом із тим, суд не знаходить підстав для покладення на владного суб`єкта обов`язку прийняти бажане для зацікавленої особи рішення, адже з приєднаних до справи доказів вбачається, що адміністративним органом не оцінено жодного із факторів, котрі мають юридичне значення для розв`язання порушеного заявником питання.

Суд зазначає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 09.01.2020р. по справі №820/4433/17 лист не може бути визнаний рішенням у розумінні ч.7 ст.118 Земельного кодексу України (постанова Верховного Суду від 25.09.2019р. у справі №815/6094/17); оскільки питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою належним чином не розглянуте відповідачем, отже повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу судом не досліджується, тому зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою було б передчасним (постанова Верховного Суду від 05.11.2019р. у справі №812/1646/17).

Оскільки у спірних правовідносинах владний суб`єкт не досліджував жодного із юридично значущих факторів для вирішення звернення по суті, то суд не знаходить підстав для обтяження його обов`язком надати дозвіл, а вважає за доцільне зобов`язати повторно вирішити звернення заявника, адже скасування прийнятого за цим зверненням рішення призводить до набуття матеріалами звернення статусу нерозглянутих по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню в частині скасування рішення владного суб`єкта та обтяження владного суб`єкта обов`язком повторно вирішити по суті звернення заявника.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 8403-СГ від 12.09.2019 р.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.08.2019 р. про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву або запасу Гур`єво-Козачанської сільської ради Золочівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко