Справа № 463/2073/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 463/2073/20 пров. № А/857/5364/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В.,

Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

представник позивача Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року (постанова ухвалена у м. Львів судом у складі головуючого судді Монич О.В., дату складення повного тексту рішення суду не зазначено) у справі № 463/2073/20 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до відповідача- іменованого, як громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою ідентифікації, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В березні 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом, яким просив постановити рішення про затримання особи, іменованої, як громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою ідентифікації на строк 6 місяців, а саме до 16:45год 05 вересня 2020 року.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Затримано громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації.

Строк дії рішення в частині затримання іноземця становить шість місяців починаючи з дня фактичного затримання 16.45 год. 05 березня 2020 року до 16.45 год. 05 вересня 2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що затримання іноземця з метою ідентифікації є своєрідним заходом забезпечення позову про примусове видворення та не може застосовуватись без відповідного рішення про примусове видворення іноземця. Вказує, що враховуючи положення чинного законодавства можна дійти до висновку, що позов про затримання іноземця в пункті тимчасового тримання іноземців може бути подано щодо особи, стосовно якої винесене рішення про примусове видворення та застосовується виключно як захід забезпечення примусового видворення іноземця. В іншому випадку він втрачає своє значення та цілі застосування. Клопотання про затримання іноземця може бути подано до суду лише після пред`явлення позову про його примусове видворення. Оскільки позивачем застосована процедура затримання відповідача без подання позову про примусове видворення, позовна вимога про затримання є додатковою, подальше затримання є можливим лише у контексті задоволення позову про примусове видворення. Крім того, зазначає, що позивачем було заявлено позов до неналежного відповідача гр. Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , оскільки належним відповідачем згідно наданої ним повної інформації щодо країни походження, а також щодо повного ім`я згідно документів, що посвідчують особу є гр. Республіки ОСОБА_3 , що підтверджується копією паспорта.

Відповідач у встановлені строки відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на номер телефону, зазначений даним учасником справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибув, разом із тим подав до суду повідомлення про розгляд справи без його участі. Клопотань про відкладення слухання справи не направляв.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що відповідач, іменований, як громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи у складі групи осіб, вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на напрямку 899 прикордонного знаку, територія Устилузької об`єднаної територіальної громади Володимир-Волинського району Волинської області, внаслідок чого 05.03.2020 року був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща.

05.03.2020 року о 16.45 год. відповідача було передано на територію України на підставі ст.ст.3,5 Угоди між Україною та Європейським співтовариством «Про реадмісію осіб».

На підставі протоколу про адміністративне затримання від 05.03.2020 року відповідача поміщено у ПТТ Львівського прикордонного загону.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують його особу та на підставі яких він може вибути з території України. Крім того, представлені позивачем документи свідчать про те, що реалізуючи свої права та свободи, відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Європейські країни, не завдавши шкоди національним інтересам України. Проте вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб перетину кордону без належних на це документів. Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Відтак, чинним законодавством передбачено, що у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, до нього може бути застосовано судом такий захід, як затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованої в Мін`юсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Тобто, у випадку застосування процедури реадмісії до такої особи положення чинного законодавства не містять застережень щодо неможливості її затримання.

Аргументом для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Як свідчать матеріали справи, будь-які документи, що посвідчують особу відповідача чи підтверджують його громадянську належність до певної країни на момент прийняття судом першої інстанції рішення були відсутні. Позивачем було зазначено, що відповідач є невстановленою особою, установчі дані зазначені з його слів.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, порушив законодавство України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців, що виразилось в спробі незаконно перетнути державний кордон з України в Республіку Польща, потрапив на територію України нелегальним шляхом, не маючи жодних законних підстав перебувати на території України.

Таким чином, відповідач вчинив незаконне перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання (а.с.12). Вказані обставини були підставою для звернення органу охорони державного кордону до суду із даним адміністративним позовом.

Отже, звертаючись до суду з позовом про затримання особи, яка зі слів ідентифікувала себе, як громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , з метою ідентифікації із розміщенням його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, строком на 6 (шість) місяців, позивач послався на те, що відповідач намагався незаконно перетнути державний кордон з України в Республіку Польща та у нього були відсутні будь-які документи, що посвідчують його особу чи підтверджують його громадянську належність до певної країни. Тобто, в якості підстав для звернення до суду з даним позовом щодо затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 позивачем визначено неможливість ідентифікувати відповідача та як наслідок забезпечити його видворення.

Покликання скаржника на те, що даний позов заявлено до неналежного відповідача гр. Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , оскільки він є громадянином Республіки Марокко ОСОБА_4 , що підтверджується копією паспорта НОМЕР_2 , який додано до апеляційної скарги, не беруться до уваги апеляційним судом, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, дана світлокопія паспорта НОМЕР_2 відповідача не досліджувалася судом першої інстанції та про наявність такої суд не повідомлялось відповідачем під час судового розгляду. Крім цього, дана світлокопія не завірена належним чином, на підтвердження її автентичності не надано оригіналу документу, а відтак не є належним доказом, який підтверджує громадянство відповідача. Таким чином, докази того, що на час прийняття судом першої інстанції рішення вказана особа була громадянином Республіки Марокко, відсутні.

Доводи скаржника про те, що позивачем застосована процедура затримання відповідача без подання позову про примусове видворення не відповідають дійсності, оскільки як встановлено апеляційним судом такий позов позивачем подавався до відповідача, який ідентифікує себе також ще додатково, як гр. Республіки ОСОБА_3 , за наслідком вирішення якого 07.05.2020 року Личаківським районним судом м. Львова винесено відповідне рішення у справі №463/3929/20 про примусове видворення гр. Республіки Марокко ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , за межі території України.

Слід зазначити, що дані розбіжності щодо встановлення громадянської належності відповідача до певної країни походження зумовлюють необхідність його затримання з метою ідентифікації його громадської приналежності або країни походження для подальшого забезпечення видворення за межі території України.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність затримання відповідача, який з його слів ідентифікований, як громадянин Сирійської Арабської Республіки (та/або громадянин Республіки Марокко) ОСОБА_1 , з метою їх ідентифікації строком на шість місяців, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що на час прийняття рішення судом першої інстанції підлягали до задоволення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 271, ст. 272, ст.288, ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача, який з його слів ідентифікує себе, як громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (та /або як громадянин Республіки Марокко ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 ) залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року у справі № 463/2073/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 21 травня 2020 року.