Справа № 200/1004/20-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 р. Справа№200/1004/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

23 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області, в якому позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачці у призначенні адресної допомоги для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 08 червня 2019 року;

- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачці у повному обсязі щомісячну адресну допомогу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до її заяви про призначення адресної допомоги від 08 червня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка, відповідно до довідки № від 11.08.2016 року, взята на облік як внутрішньо переміщена особа, та у період з 04.12.2015 року по 03.02.2016 року отримувала адресну допомогу у розмірі 2210,00 грн. (442,00 грн. на позивачку та 1768,00 грн. на двох дітей), з 04.02.2016 року по 03.04.2016 року у розмірі 1929,00 грн. (221,00 грн. на позивачку зі зменшенням на 50 % та 1768,00 грн. на двох дітей). З 04.04.2016 року по 31.05.2016 року виплата адресної допомоги на позивачку була припинена, а тому отримувала вона її тільки на дітей у розмірі 1768,00 грн.

У зв`язку зі зміною обставин, а саме працевлаштуванням позивачки, вона звернулась до відповідача зокрема, із заявою від 08.06.2019 року, про призначення адресної допомоги, оскільки у неї виникло право на отримання щомісячної адресної допомоги, надавши довідку про працевлаштування, на що отримала відповідь № П-11592-14-1.1.2 від 24.07.2019 року, в якій відповідачем було повідомлено, що допомогу призначено з 02.06.2018 року по 01.12.2018 року у розмірі 2442,00 грн. (2000,00 грн. на двох дітей та 442,00 грн. на чоловіка працездатну працюючу особу). На наступні звернення від 10.12.2018 року, та 08.06.2019 року, адресну допомогу позивачці призначено на сім`ю без включення позивачки до розрахунку, оскільки позивачці була припинена виплата адресної допомоги відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 р. № 505, що не дозволяє призначити допомогу у подальшому, оскільки відповідно до п. 3 Постанови № 505, грошова допомога не призначається особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до п. 7 цього порядку, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність.

Вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні їй адресної допомоги, на підставі заяви позивачки від 08.06.2019 року, протиправними, оскільки грошова допомога на наступний строк не призначається лише тим особам, які продовжують перебувати у статусі не працевлаштованої (безробітної) особи, натомість статус позивачки як працевлаштованої особи, не суперечить пунктам 2,3,5,6 Порядку №505, а тому у неї існує право на призначення щомісячної адресної допомоги, у зв`язку із чим, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі зазначивши, що абзацом 8 пункту 3 Порядку № 505, передбачено, що особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність. У зв`язку із цим, враховуючи, що виплату грошової допомоги позивачці було припинено відповідно до пункту 7 Порядку № 505, то їй не було призначено грошову допомогу.

Посилаючись на те, що департамент при вирішенні спірного питання керувався чинним законодавством, а саме Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 505, вважає, що відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначені Конституцією та законами України, у зв`язку із чим, просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив, позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, аналогічні наведеним нею у позові.

Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року, позов прийнятий до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою України та її зареєстрованим місцем проживання є: АДРЕСА_1 , що стверджується копією паспорта громадянина України, серія НОМЕР_1 НОМЕР_2 (а.с. 10-11).

Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11 серпня 2016 року № , 11 серпня 2016 року позивачку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було взято на облік до Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради, як внутрішньо переміщену особу з: АДРЕСА_1 , за фактичним місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Сторонами не заперечується, та підтверджується рішенням Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 16.12.2015 року, Про призначення допомоги переміщеним особам на проживання, що у період з 04.12.2015 року по 03.02.2016 року на сім`ю позивачки ОСОБА_1 була призначена адресна допомога у розмірі 2210,00 грн. (442,00 грн. на позивачку, та 1768,00 грн. на двох дітей);

з 04.02.2016 року по 03.04.2016 року у розмірі 1989,00 грн. (221,00 грн. на позивачку, та 1768,00 грн. на двох дітей);

з 04.04.2016 року по 31.05.2016 року у розмірі 1768,00 грн. (1768,00 грн. на двох дітей).

Сторонами не заперечується, що виплата позивачці допомоги припинена на підставі п. 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі і на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505.

Згідно із довідкою «Маріупольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 15 Маріупольської міської ради Донецької області» (ЗОШ № 15) від 09.01.2020 року № 10, ОСОБА_1 , з 01 червня 2019 року працює медичною сестрою в комунальному закладі «Маріупольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 15 Маріупольської міської ради Донецької області» (а.с. 14).

Згідно із свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 НОМЕР_3 , виданим 09.12.2006 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка, маючи дівоче прізвище ОСОБА_2 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , внаслідок чого здобула прізвище ОСОБА_4 (а.с. 19).

Згідно із копією трудової книжки, серія НОМЕР_1 НОМЕР_4 , виданою на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , містяться записи про те, що 24 вересня 2018 року позивачка була прийнята на роботу у КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 15 Маріупольської міської ради Донецької області» на посаду медичної сестри, на умовах строкового трудового договору (Наказ № 242 від 17.09.2018 р.).

01 червня 2019 року переведена на посаду медичної сестри на умовах безстрокового трудового договору (Наказ № 118 від 31.05.2019 р.) (а.с. 15-18).

Згідно із представленою відповідачем копією заяви ОСОБА_1 № НОМЕР_5 від 08 червня 2019 року, Про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, 08 червня 2019 року, позивачка, як працююча особа, звернулась до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради із вищевказаною заявою, в якій просила призначити їй щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам, для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Згідно із копією рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 24 червня 2019 року, Про призначення допомоги переміщеним особам на проживання, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 08 червня 2019 року, як працюючої особи з 24.09.2018 року, позивачку не було включено до розрахунку відповідно до постанови КМУ № 212 від 31.03.2015 року. Допомога на сім`ю призначена: на ОСОБА_6 дитина до 18 років, у розмірі 1000,00 грн.; на ОСОБА_7 дитина до 18 років, у розмірі 1000,00 грн.; на ОСОБА_3 працевлаштований 01.08.2016 року, у розмірі 442,00 грн. Загальна сума допомоги на сім`ю 2442,00 грн. на період з 10.06.2019 року по 09.12.2019 року.

Згідно із листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради № П-11592-14-1.1.2 від 24 липня 2019 року, позивачці, з посиланням на положення п. 7 та п. 3 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 505, було повідомлено, зокрема, що на звернення позивачки від 10.12.2018 року, 08.06.2019 року, адресну допомогу позивачці було призначено на сім`ю без включення позивачки до розрахунку (а.с. 13, 13 з.б.).

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Призначення щомісячної адресної допомоги переміщеним особам визначається Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 (далі Порядок №505).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 505 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Абзацами 1, 6 пункту 3 Порядку № 505 визначено, що грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім`ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім`ї (далі - уповноважений представник сім`ї) у таких розмірах, зокрема, для працездатних осіб - 442 гривні на одну особу (члена сім`ї).

Згідно із абз. 10 Порядку № 505, особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність.

Пунктом 6 Порядку № 505 закріплено, що грошова допомога не призначається у разі, коли:

будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації) має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану;

будь-хто з членів сім`ї має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у сумі, що перевищує 25-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Грошова допомога не призначається на члена сім`ї:

який перебуває на повному державному утриманні в будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, психоневрологічному інтернаті, будинку-інтернаті для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, спеціальному будинку-інтернаті системи соціального захисту населення;

який перебуває на повному державному утриманні в школі-інтернаті, закладі спеціалізованої освіти військового (військово-спортивного) профілю;

який відбуває покарання в місцях позбавлення волі.

Відповідно до п. 7 Порядку № 505, якщо у складі сім`ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за особами з інвалідністю I групи або та дітьми з інвалідністю віком до 18 років, або особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім`ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

У разі звільнення та подальшого непрацевлаштування працездатного члена сім`ї грошова допомога на цього члена сім`ї через два місяці з дня, що настає за днем звільнення, зменшується на 50 відсотків, а через чотири місяці з дня, що настає за днем звільнення, - припиняється.

Особи працездатного віку, яким призначено грошову допомогу, зобов`язані інформувати у триденний строк уповноважений орган про факт працевлаштування або перебування на обліку як безробітних.

За приписами п.12 Порядку №505, виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: подання уповноваженим представником сім`ї заяви про припинення виплати грошової допомоги; надання інформації державної служби зайнятості про те, що працездатні члени сім`ї протягом чотирьох місяців не працевлаштувалися за сприянням державної служби зайнятості або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють; зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи; виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги; у разі смерті внутрішньо переміщеної особи.

Виплата грошової допомоги може бути поновлена, якщо протягом місяця з місяця припинення її виплати уповноважений представник сім`ї повідомив уповноваженому органу про зміну обставин, які вплинули на припинення виплати грошової допомоги.

З системного аналізу норм зазначеного Порядку надання щомісячної адресної допомоги вбачається, що грошова допомога на наступний строк не призначається тільки тим особам, які продовжують перебувати у статусі не працевлаштованої (безробітної) особи, в разі, якщо така особа працевлаштувалася і її статус не суперечить пунктам 2, 3, 5, 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги, то вона знову набуває право на призначення щомісячної адресної допомоги.

Вказаний підхід відповідає не тільки нормам вищенаведеного Порядку, але також відповідає духу та меті надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, які полягають в тому, що така допомога протягом послідових шестимісячних періодів надається всім внутрішньо переміщеним особам або сім`ям внутрішньо переміщених осіб, які працевлаштувалися на новому місці проживання та не є власниками житлових приміщень, розташованих в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, або не мають на депозитному банківському рахунку коштів у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Слід звернути увагу на те, що Порядком №505 не встановлено жодного обмеження особи звернутись після працевлаштування з новою заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Крім того, пунктом 6 Порядку №505 визначені виключні підстави, коли грошова допомога не призначається, серед яких відсутня така підстава, як звернення особи за призначенням грошової допомоги після припинення її виплати даній особі відповідно до пункту 7 цього Порядку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки на момент звернення до відповідача із заявою № 127961 від 08 червня 2019 року, Про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, позивачка була офіційно працевлаштована, то відповідач неправомірно відмовив позивачці у призначенні зазначеної допомоги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховуються також висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №333/3750/17(2-а/333/199/17), від 11 липня 2018 року у справі № 227/2259/17.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами частин першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2. ст. 77 КАС України, адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Нормами статті 2 КАС України встановлено, що адміністративні суди при оскарженні рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, серед іншого, перевіряють чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та з урахуванням принципу верховенства права.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Нормами частини четвертої статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з норм Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У своїх уточнених позовних вимогах позивачка, зокрема просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачці у призначенні адресної допомоги.

Оскільки порушення прав позивачки в межах спірних правовідносин відбулося внаслідок прийняття відповідачем рішення про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 24.06.2019 року, яким щомісячну адресну допомогу призначено з розрахунку на її неповнолітніх дітей та працюючого чоловіка, та до розрахунку для призначення допомоги переміщеним особам на проживання не включено позивачку, як особу яка працевлаштувалась, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення допомоги позивачці у розмірі для працездатних осіб, та зобов`язати призначити, нарахувати та виплатити позивачці щомісячну адресну допомогу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, для працездатних осіб, на підставі її заяви від 08 червня 2019 року.

Згідно із частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів, які б спростовували доводи позивачки, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з вимог частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до яких, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 КАС України передбачено, що у випадку якщо, зокрема, спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи, що спір в даному випадку виник внаслідок протиправних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат у повному обсязі, а саме в сумі 840,80 грн. (а.с. 4)., які слід стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 2,5-14,19-22,72-78,94,132-143,159-165,241-247,255,295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області щодо не призначення ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, для працездатних осіб, за її заявою № 127961 від 08 червня 2019 року.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг для працездатних осіб, за її заявою № 127961 від 08 червня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 295 КАС України а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров