Справа № 161/16436/19
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року ЛуцькСправа № 161/16436/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , громадянка Ісламської Республіки Афганістан звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.09.2019 позивач отримала повідомлення № 24 від 20.09.2019 від УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу УДМСУ у Волинській області № 73 від 19.09.2019.

Позивач вважає рішення УДМСУ у Волинській області № 73 від 19.09.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту незаконним та необґрунтованим, оскільки у повідомленні № 24 від 20.09.2019 не вказано підстави та причини відмови, відповідач не прийняв реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомивши усі важливі факти, що були у розпорядженні, та позивач заслуговує на довіру, позаяк щодо неї не виявлено компрометуючої інформації.

Крім того, позивач вказала, що відомості про країну походження та факти, що підтверджують реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, будуть надані суду додатково після ознайомлення з особовою справою.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ УДМСУ у Волинській області від 19.09.2019 № 73 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.10.2019 дану справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду (а. с. 11).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а. с. 17).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 09.12.2019 № 0701.6-8591/07.01.62-19 (а. с. 24-30) представник відповідача Коваленко М.В. позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що оскаржуване рішення, яким заявниці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи та є правомірним.

Ухвалою суду від 19.02.2020 судовий розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, у справі призначено підготовче засідання (а. с. 129).

02.03.2020 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, у справі було призначено судове засідання на 10:00 24.03.2020 (а. с. 136), а в подальшому ухвалами суду від 24.03.2020 та від 09.04.2020 розгляд справи було відкладено відповідно на 14:00 09.04.2020, на 10:00 05.05.2020 (а. с. 154, 171).

В судове засідання, призначене на 10:00 05.05.2020, учасники справи не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи: представники позивача Фіхтман Р.Л., Самолюк В.В. - повістками, скерованими разом з ухвалою про відкладення розгляду справи від 09.04.2020 електронною поштою (а. с. 175, 175 зворот, 178), а відповідач - повісткою, вручення якої підтверджується розпискою (а. с. 176).

При цьому, представник позивача - адвокат Фіхтман Р.Л. подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 177), представник відповідача Коваленко М.В. подала клопотання від 29.04.2020 № 0701.6-2085/0701.6.2-20 про відкладення розгляду справи (а. с. 179).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки. Частиною третьою статті 205 КАС України також передбачено, що у разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд, враховуючи наявність у справі заяв по суті справи та доказів, необхідних для її вирішення, враховуючи позицію представника позивача, який просить розглянути справу за його відсутності, та повторну неявку представника відповідача, дійшов висновку про здійснення судового розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів, та на підставі частини четвертої статті 229 КАС України - без фіксування технічними засобами. При цьому, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки за приписами частини третьої статті 205 КАС України суд розглядає справу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, незалежно від причин неявки, а саме по собі запровадження карантину не є самостійною та безумовною підставою для відкладення розгляду справи за умови, що наявних у справі доказів є достатньо для її вирішення.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2019 LT 0016 (а. с. 32-122), встановлено, що позивач ОСОБА_1 , громадянка Ісламської Республіки Афганістан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала до УДМСУ у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 41).

30.08.2019 УДМСУ у Волинській області видало позивачу довідку про звернення за захистом в Україні № 007635 (а. с. 59).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 19.09.2019 № 73 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 » позивачу разом з неповнолітніми дітьми відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 118).

УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 20.09.2019 № 24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 119).

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.09.2019 (а. с. 108-117), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 19.09.2019 № 73, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, вочевидь є необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 05.09.2019 № 1 (а. с. 92-102), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася у м. Кабул, Афганістан; за національністю - афганка, сповідує іслам; заміжня, освіта середня; володіє мовами дарі та пушту. Заявниця на батьківщині у жодних військових, релігійних, громадських, політичних організаціях не перебувала; документи, що посвідчують особу у заявниці відсутні.

Країну постійного проживання із чоловіком та дітьми покинула у листопаді 2018 року, використовуючи авіаційне сполучення. Перед від`їздом із Афганістану заявниця реалізувала все наявне у них із чоловіком майно, зокрема, будівельну компанію, житло, легковий автомобіль, а також взяли позику у родичів. Після прибуття до України спільно із чоловіком та дітьми приблизно 8 місяців проживала в м. Одеса, знімала квартиру, нічим не займалася.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2019, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2019, у справі № 522/11336/19 за позовом ГУ ДМСУ в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення позов задоволено, вирішено примусово видворити з України громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 79-81, 184-185).

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2019, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019, у справі № 522/11335/19 за позовом ГУ ДМСУ в Одеській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України позов задоволено, затримано громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з дітьми, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строк на 6 місяців до 08.01.2020 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а. с. 47-48, 181-183).

При цьому, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що 08.07.2019 співробітниками Державної прикордонної служби України до ГУ ДМС України в Одеській області було доставлено особу без документів, яка назвалась громадянкою Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 . В результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 порушила правила перебування іноземців в Україні - ухилилась від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування на території України. Прибувши на територію України громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на території України знаходиться незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має. 30.06.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 05.07.2019.

08.07.2019 за порушення правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення від 08.07.2019 позивач була притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. (а. с. 82-85).

Суд, з огляду на встановлені судовими рішеннями у справах № 522/11335/19, № 522/11335/19 обставини та за результатами вивчення протоколу співбесіди від 05.09.2019 № 1, погоджується із доводами відповідача про те, що: заявниця за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останньої не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; аналіз матеріалів особової справи заявниці вказує на елементи надання останньою сумнівної інформації, а відтак - і зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту в Україні, ознаки порушення українського законодавства, що в сукупності вказує на відсутність потреби заявниці саме у міжнародному захисті та на звернення до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації на території України; позивач ОСОБА_1 із заявою про захист до компетентних державних органів України одразу після прибуття до України не звернулася, а зробила це лише після її затримання та поміщення до Волинського ПТПІ ДМС України, хоча часу та можливостей для цього мала достатньо (більше десяти місяців); поведінка заявниці свідчить про те, що набуття захисту для неї не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша - потрапити до Європи; значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуття в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (більше 10 місяців) може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На думку суду, УДМСУ у Волинській області повно та об`єктивно використало актуальну інформацію про країну походження (Афганістан), у висновку від 19.09.2019 є посилання на використану інформацію про країну походження заявниці (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

Судом також не встановлено порушень вимог законодавства під час проведення співбесіди, оформленої протоколом від 05.09.2019 № 1, оскільки під час проведення співбесіди було забезпечено переклад, позивач не заявляла клопотання про надання правової допомоги, а сам протокол співбесіди підписано позивачем без зауважень.

За вказаного правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання загрози життю достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію країни добровільно.

Суд окремо звертає увагу на ту обставину, що у позовній заяві було вказано, що відомості про країну походження та факти, що підтвердять реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, будуть надані суду додатково після ознайомлення з особою справою (а. с. 3). При цьому, саме неподанням таких відомостей суд мотивував ухвалу від 19.02.2020 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 129).

Ухвалою від 02.03.2020 суд запропонував позивачу та її представнику надати до суду в строк до 23.03.2020 відомості про країну походження та факти, що підтверджують реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності (а. с. 136 зворот).

13.03.2020 представник позивача - адвокат Сердюк В.В. в приміщенні суду ознайомився з усіма матеріалами справи, що підтверджується його розпискою на заяві про ознайомлення із справою від 11.03.2020 (а. с. 143), проте позивач та її представники не подали до суду відомості про країну походження та факти, що підтверджують реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 19.09.2019 № 73 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. При цьому, УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про її особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону № 3671-VI, у зв`язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 243 - 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх

Повний текст рішення складений 15 травня 2020 року