Справа № 160/11762/19
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2020 року м. Дніпросправа № 160/11762/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року

у справі № 160/11762/19

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2019 року позивачі звернулися до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не поновлення позивачам виплати пенсії за віком та зобов`язання Пенсійного органу перерахувати розмір пенсії та поновити позивачам виплату пенсії за віком з 07.10.2009 р., як не працюючим пенсіонерам, учасникам війни, дітям війни, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у позивачів гарантованого Конституцією права отримувати пенсію, призначену в Україні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року адміністративний позов задоволений повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що вищевказане рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що позивачі є пенсіонерами за віком та до моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю, отримували відповідну пенсію.

16.02.2018 р. представник позивачів - Акерман О.М. звернувся до відповідача із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахування та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючим пенсіонерам та дітям війни.

Рішенням відповідача від 16.02.2018 р. № 2129 та № 2130 позивачам відмовлено у поновлені пенсії з підстав того, що наданими для поновлення пенсії документами, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України. У рішеннях також містяться відомості про закінчення дії закордонних паспортів позивачів.

У подальшому, представником позивачів подавалися до Пенсійного органу, у тому числі, дійсні паспорти громадян України для виїзду за кордон, проте відповідачем не вчинено дій з приводу поновлення ним пенсії за віком, що і слугувало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду та з цього приводу зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до п. 3.3 вказаного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.

Із встановлених судом обставин справи слідує, що позивачі, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачі своєю трудовою діяльністю отримали право на призначення пенсії за віком в Україні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони мають право на поновлення пенсії незалежно від місця проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачам у поновленні пенсійної виплати.

Відповідно, доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду не спростовують.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які стосуються виключно застосувань до спірних правовідносин статті 122 КАС України колегія суддів зазначає про таке.

Так, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, законодавством не встановлено обов`язку для пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично 07.10.2009 р., при цьому за відсутності у пенсійного органу інформації про місце проживання позивача, його власне бажання, тощо.

Водночас представником позивачів не наведено обґрунтованих причин, які унеможливили звернення позивачів, в першу чергу зацікавлених в поновленні виплати пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після припинення її виплат.

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивачів до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Отже, з огляду на вказані обставини справи, позивачі з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 1999 р. мали право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористались тільки 16.02.2018 коли через уповноваженого представника звернулися до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просили перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., виплату пенсій.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, щодо необхідності поновлення виплати пенсії з дня звернення представника позивачів до пенсійного органу з відповідною заявою.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що висловлена в постанові від 20.02.2018 р. у справі №757/12134/14-а.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм процесуального права, в частині визначення часу з якого має бути відновлено порушене право, у зв`язку з чим, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржене рішення змінено шляхом зазначення в резолютивній частині дати поновлення виплати пенсії « 16.02.2018» замість « 07.10.2009 р.»

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 160/11762/19 змінити, зазначивши в резолютивній частині дату поновлення виплати пенсії позивачам з « 16.02.2018» замість « 07.10.2009 р.»,. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі № 160/11762/19 залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко