Справа № 120/1236/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 р. Справа № 120/1236/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2020 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 рр., виходячи з розміру з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби 28.11.2018;

- стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2018рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби 28.11.2019 в сумі 14068,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 14.11.2018 № 658 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас, а наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.11.2018 № 229 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.11.2018. Позивач зазначає, що як учасник бойових дій він мав право на щорічну додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Однак така відпустка під час військової служби йому не надавалась.

Відтак позивач вважає, що у зв`язку із звільненням з військової служби він мав отримати грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки протягом 2017-2018 рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Проте відповідач виплату такої компенсації не здійснив.

В січні 2020 року позивач звернувся до відповідача з письмовим зверненням щодо вжиття заходів з нарахування та виплати йому спірної грошової компенсації. Втім, у відповідь на це звернення відповідач повідомив, що виплату компенсації здійснити неможливо через відсутність правових підстав для цього.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідача суперечать вимогам чинного законодавства, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду. При цьому позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки в сумі 14068,88 грн, виходячи з такого розрахунку: 15073,80 грн/30*28, де 15073,80 грн грошове забезпечення позивача на день звільнення з військової служби; 30 кількість днів місяця, в якому позивача було звільнено з військової служби (листопад 2018 року); 24 невикористані дні додаткової відпустки в період з 2016 по 2019 року (2 роки по 14 днів).

Ухвалою суду від 23.03.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

06.04.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначає, що згідно п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, в році звільнення з військової служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Водночас відповідно до ч. 19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені частинами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. На думку відповідача, системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що військовослужбовці лише за певних умов мають право на додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення. Водночас використання такого права гарантується безпосередньо під час вибуття особи у відпустку або шляхом компенсації невикористаної відпустки за відповідний рік. Разом з тим, відповідач зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, припиняється. Відтак зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати компенсацію за ці відпустки, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

06.04.2020 до суду надійшли пояснення, в яких третя особа заперечує заявлені позовні вимоги. Зазначає, що відповідно до ст. 4 ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" додаткова відпустка учасників бойових дій не належить до основних відпусток, а тому не підлягає грошовій компенсації при звільненні. Третя особа звертає увагу суду на те, що позивач не звертався з рапортом до командування військової частини про надання додаткової відпустки та компенсації за невикористані дні вказаної відпустки. Водночас командування військової частини НОМЕР_2 не наділено повноваженнями на власний розсуд приймати рішення про надання/ненадання щорічних та додаткових відпусток та їх компенсації військовослужбовцям. Таким чином, військова частина НОМЕР_2 вважає, що не порушувала прав позивача та просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ч. 6 ст. 120 КАС України).

Вивчивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Встановлено, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 14.11.2018 № 658 (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за підпунктом "б" (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.11.2018 № 229 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.11.2018.

17.01.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням з військової служби, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій та під час військової служби не використав дні додаткової відпустки за 2017-2018 рр.

Листом від 23.01.2020 № 350/118/273/пс відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви, посилаючись на те, що з урахуванням положень пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" під час особливого періоду позивач не мав права на отримання додаткової відпустки як учасник бойових дій, а отже й на компенсацію невикористаних днів такої відпустки.

Позивач вважає, що невиплата грошової компенсації за належні йому дні додаткової відпустки свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Тому за захистом своїх порушених прав та інтересів позивач звертається до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Крім того, згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями) учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є гарантованою пільгою для учасників бойових дій.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (зі змінами та доповненнями) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Так, згідно з п. 19 ст. 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду". Водночас визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права та вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Окрім того, суд вважає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки.

Наведені висновки суду узгоджуються з висновками, зазначеними у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Згідно з пунктами 21, 22 частини першої статті 4 КАС України:

типові адміністративні справи це адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги;

зразкова адміністративна справа типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.

Обставини цієї справи, склад її учасників та предмет спору вказують на те, що ця справа є типовою справою, яка відповідає ознакам, наведеним у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон № 1402-VIII) Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог чинного законодавства обов`язковими для врахування є висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тим паче за результатами розгляду зразкових справ. Окрім того, такі висновки не лише повинні враховуватись судами нижчих інстанцій, але є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Про це безпосередньо зазначено у ч. 5 ст. 13 Закон № 1402-VIII.

З огляду на викладене та беручи до уваги правові висновки Верховного Суду у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, суд зауважує, що надання військовослужбовцям додаткової відпустки в особливий період призупиняється, однак це не позбавляє особу права на отримання грошової компенсації за усі невикористані дні такої відпустки при звільненні з військової служби.

Судом встановлено, що будучи учасником бойових дій позивач не використав дні додаткової відпустки у 2017-2018 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби 28.11.2018.

Третя особа зазначає, що позивач не звертався з рапортом щодо виплати йому додаткової відпустки за невикористані дні додаткової відпустки та компенсації за невикористані дні вказаної відпустки, а тому військова частина НОМЕР_2 не має законних підстав для виплати позивачу спірної компенсації, оскільки вона не наділена повноваженнями на власний розсуд приймати рішення про надання/ненадання щорічних та додаткових відпусток та їх компенсації військовослужбовцям.

Проте суд зауважує, що на час прийняття наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем мав бути проведений повний розрахунок при звільненні, в тому числі виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Водночас, оскільки військова частина НОМЕР_2 перебуває на всіх видах грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 і саме військова частина НОМЕР_1 здійснює безпосередній розрахунок та виплату всіх видів грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , позовні вимоги у спірних правовідносинах звернуто до відповідача правомірно.

Таким чином, на переконання суду, військова частина НОМЕР_1 протиправно не здійснила нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби, внаслідок чого між сторонами виник відповідний спір.

Визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд також враховує рішення Верховного Суду у вищезазначеній зразковій справі № 620/4218/18.

Вказаним рішенням судом касаційної інстанції визнано протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В цьому контексті суд зазначає, що завдяки врахуванню правових позицій Верховного Суду у зразкових та типових справах створюється єдність судової практики, яка найкращим чином відповідає вимогам передбачуваності, верховенству права й ефективному захисту прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумереску проти Румунії" (Judgment in the case of Brumarescu v. Romania) принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Для того, щоб судове тлумачення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно, щоб судові рішення були розумно передбачуваними.

Єдність судової практики є запорукою довіри громадян до судової влади, якщо суди у одних і тих самих правовідносини застосовуватимуть одні і ті самі норми законодавства, не інтерпретуючи їх на власний розсуд. Завдяки забезпеченню єдності судової практики реалізується конституційний принцип рівності всіх громадян перед законом і судом, гарантуватиметься стабільність правопорядку, об`єктивність та прогнозованість правосуддя.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані у 2017-2018 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу вказану грошову компенсацію.

Втім, суд не вбачає достатніх підстав для визначення судом конкретної суми грошової компенсації, яку належить виплатити позивачу.

Так, на думку суду, це питання повинно вирішуватись самим відповідачем під час виконання рішення суду, що, одначе, не позбавляє позивача права в порядку ст. 383 КАС України ініціювати визнання протиправними дій відповідача, вчинених на виконання судового рішення, якщо позивач не буде погоджуватись з проведеним відповідачем розрахунком та сумою нарахованої грошової компенсації.

Крім того, позивач не володіє спеціальними знаннями у сфері фінансів та бухгалтерського обліку, а наданий суду розрахунок спірної компенсації на суму 14068,88 грн викликає обґрунтовані сумніви та не може бути перевірений судом через відсутність необхідних вихідних даних (дійсного розміру грошового забезпечення позивача на день звільнення зі служби, кількості днів додаткової відпустки, на які позивач мав прав у спірний період з дня встановлення статусу учасника бойових дій і до дня звільнення з військової служби, тощо).

Враховуючи наведене позовні вимоги у цій частині не можуть бути задоволені.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2017-2018 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату звільнення з військової служби 28 листопада 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані у 2017-2018 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату звільнення з військової служби 28 листопада 2018 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2) відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 );
3) третя особа: військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).
Повне судове рішення складено та підписано суддею 21.05.2020.

Суддя Сало Павло Ігорович