Справа № 465/1587/20
Суддя: Марків Ю. С.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2020 року Франківський районний суд м. Львова в складі: головуючої - судді Марків Ю.С. за участі секретаря Волкова Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення сторін адміністративну справу за позовом адвоката Лисовича Івана Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Лисович І.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження. В обґрунтування своїх вимог вказав, що згідно постанови серії ЕАК № 2225209 від 10.03.2020 року на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді 255 гривень штрафу, за вчинення правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 КУпАП. Правопорушення полягало в тому, що він 10.03.2020 року о 12 год 52 хв на 388 км. автодороги М07 Київ-Ковель-Ягодин у м.Ковель, керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz 500 S» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 75 км./год., чим перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункті на 25 км./год., швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості «Трукам LTI2020 TC000698», чим порушив п. 12.4 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.122 КУпАП. Вважає дії інспектора незаконними, а постанову протиправною та просить її скасувати та закрити провадження.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У направленому на адресу суду відзиві на позов представник відповідача УПП у Волинській області ДПП зазначає, що зазначені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, позивач в такий спосіб намагається уникнути адміністративної відповідальності, а тому в задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю. Вважає, що доказом встановлення вини позивача у порушенні ПДР України являються покази лазерного вимірювача швидкості «Трукам LTI2020 TC000698», який Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 пристрій TruCam був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки. Доводи позивача обґрунтовані виключно посиланням на формальні підстави для скасування оскаржуваної постанови, проте не підтверджені жодним належним і допустимим доказом. Крім того, на думку представника відповідача, доводи позивача спростовуються представленими до відзиву відеозаписами нагрудного реєстратора.

У зв`язку з тим, що учасники справи в судове засідання не з`явились, на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно Постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2225209 від 10.03.2020 року, 10.03.2020 року о 12 год 52 хв на 388 км. автодороги М07 Київ-Ковель-Ягодин у м.Ковель, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz 500 S» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 75 км./год., чим перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункті на 25 км./год., швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості «Трукам LTI2020 TC000698», чим порушив п. 12.4 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

Також встановлено, що вимірювальний прилад TruCAM ТС 000780 є лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCAM, виробництва фірми Laser Technology, Inc., США . Згідно експертного висновку НДЦ «ТЕЗІС» НТУУ «КПІ» механізми технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів «TruCAM LTI 20/20», виробництва фірми Laser Technology, Inc., США відповідають вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні в обсязі функцій, зазначених у документі «Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів «TruCAM LTI 20/20».

Можливість використання виробу «TruCAM LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc. США, підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018.

Так, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/17953 чинне до 24.12.2020 для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: ±2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; ±1 км/год. в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год.

Згідно експертного висновку від 27.09.2018 р. у приладі «TruCAM LTI 20/20» правильно реалізовано криптографічний алгоритм шифрування AES відповідно до ДСТУ ІSO/ІЕС 18033-3:2015, забезпечує конфіденційність, цілісність та автентичність зареєстрованих даних.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем на законних підставах було застосовано лазерний вимірювач швидкості TruCАМ (серійний номер ТС000698) та відсутні будь-які дані щодо недостовірності отриманих ним показників, пов`язаних із вимірюванням швидкості руху транспортного засобу.

Відповідно до інформації служби автомобільних доріг у Волинській області місця розташування інформаційно вказівних дорожніх знаків 5.45 та 5.46 «Початок /Кінець населеного пункту Ковель стосовно міжнародної автомобільної дороги М07 Київ Ковель- Ягодин» зі сторони Києва 435км +880 м. зі сторони Любомля 445 км + 480 м.

Згідно ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Згідно п. 12.4 ПДР України, У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Факт правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2225209 від 10.03.2020 року, фотознімком приладу TruCam, а також відеозаписом з даного приладу.

Фотознімок приладу TruCam № _wA000_0310_125205.jmf здійснений сертифікованим приладом TruCam LTI 20/20 №ТС000698, на якому зафіксовано, що автомобіль позивача MERCEDES -BENS з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 75 км/год в населеному пункті. Вказана обставина також підтверджується відповідним відеозаписом з приладу TruCam

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що інспектором поліції було порушено вимоги КУпАП та Конституції України щодо порядку розгляду справи про адміністративні правопорушення. Однак, жодних обґрунтованих заперечень позивачем у позові не наведено, при цьому такі спростовані доказами наданими відповідачем, зокрема відеозаписами.

Разом з тим, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що відповідачем не дотримано положення закону та не роз`яснено ОСОБА_1 право на допомогу фахівця у галузі права та зміст ст.63 Конституції України, оскільки останній такого не просив, а з долученого до матеріалів справи відеозапису вбачається, що інспектором поліції роз`яснено особі, яка притягається до адміністративної відповідальності права, передбачені ст.268 КУпАП, зокрема, надавати пояснення та заявляти клопотання, ознайомлюватись з доказами, користуватись послугами фахівця у галузі права, а також роз`яснено ст.63 Конституції України.

Відповідно до положень частини 1 статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

З врахуванням роз`яснень рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року №5-рп/2015 положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14 липня 2015 року №596-VIII, внесені зміни в правові норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема доповнено статтю 258 КУпАП частиною 2, відповідно до якої визначено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Крім цього Законом викладено у новій редакції частину 4 названої статті 258 КУпАП, відповідно до якої передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 згідно розділу III пунктів 1, 2 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З наведеного вбачається, що уповноважений працівник Національної поліції має право виносити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, розгляд яких віднесено до його компетенції, на місці вчинення адміністративного правопорушення, а тому дії працівника поліції по складенню постанови при виконанні ним своїх обов`язків є такими, що випливають з його посадових обов`язків.

Згідно ч.1 ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступень його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення(п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7)

Отже, суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем були дотримані, оскільки наявні докази вини позивача.

Крім того, згідно вимог ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Представник відповідача заперечуючи проти позову повністю довів правомірність свого рішення, надавши суду наявні у нього документи та матеріали, що є доказами у даній справі, які повністю спростовують твердження позивача щодо неправомірності та незаконності спірної постанови.

Згідно зі ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні

Таким чином, у відповідності до положень ст. 256 КУпАП відповідачем розглянуто справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення та, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст. 283 КУпАП, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення, якою, Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень. Постанову отримано позивачем у день її винесення, а саме 10.03.2020 року, що підтверджується особистим підписом позивача.

Суд оцінивши всі надані суду позивачем та відповідачем докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивач дійсно скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.

Керуючись ст.2, 77, 205, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.251, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову адвоката Лисовича Івана Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. 286, 293, п. 15.5 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Cуддя Марків Ю.С.