Справа № 440/5203/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 р. Справа № 440/5203/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава по справі № 440/5203/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту - ГУПФУ в Полтавській області, відповідач), в якій просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 39 від 09 вересня 2019 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" згідно заяви від 23 липня 2019 року;

зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу позивача періоди роботи з 15 серпня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 13 лютого 1985 року по 31 березня 1989 року, з 01 квітня 1989 року по 28 грудня 1996 року на підприємстві Полтавський електромеханічний завод, а також період роботи позивача з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року на Виробничому об`єднанні "Таксомоторсервіс" відповідно до записів у трудовій книжці;

зобов`язати відповідача призначити, перерахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах згідно пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 липня 2019 року та виплатити недоодержані суми пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив йому в призначені пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки надані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області документи належним чином підтверджують спірні періоди позивача на роботах, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах; при цьому, стаж ОСОБА_1 на зазначених роботах є достатнім для призначення пенсії за віком.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 по справі № 440/5203/19, прийнятим в порядку письмового провадження, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 39 від 09 вересня 2019 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії при головному управлінні Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 118 від 30 серпня 2019 року про відмову в підтвердженні роботи, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) періоди роботи з 15 серпня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 13 лютого 1985 року по 31 березня 1989 року, з 01 квітня 1989 року по 28 грудня 1996 року на підприємстві Полтавський електромеханічний завод, а також період з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року на підприємстві Виробниче об`єднання "Таксомоторсервіс".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 23 липня 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 по справі № 440/5203/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком, ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області призначити, перерахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 липня 2019 року та виплатити недоодержані суми пенсії.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 з боку відповідача була відсутність необхідної тривалості пільгового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку, та недостатність періоду пільгової роботи, підтвердженої індивідуальними відомостями про застраховану особу. Жодних інших причин для відмови у призначенні пенсії у відповідача не існувало, не ставилось питання ані про вік, ані про загальний стаж роботи. Враховуючи, що в ході судового розгляду справи було підтверджено наявність у позивача більше 14 років пільгового стажу, вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання призначити пенсію ОСОБА_1 підлягали задоволенню, однак, судом першої інстанції помилково залишено без задоволення позовні вимоги у вищезазначеній частині. Вказує, що в даному випадку відсутні підстави для повторного розгляду заяви про призначення пенсії, оскільки всі документи ОСОБА_1 вже подані, а розбіжності в їх трактуванні відповідачем усунуті судом - пільговий стаж зарахований як належний. Враховуючи викладене, з посиланням на ст.ст.44, 45, п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стверджує, що позивач має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Вважає, що відмова в задоволенні цієї частини позовних вимог перешкоджає ефективному захисту прав позивача, оскільки створює умови для повторної відмови відповідача у призначенні пенсії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 26 квітня 2019 року досяг 55- річного віку, що підтверджується відомостями паспорта позивача, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 15-16).

23 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 72-73).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 39 від 09 вересня 2019 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в зв`язку з недостатністю у ОСОБА_1 пільгового стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Як зазначено у рішенні, періоди роботи з 15 серпня 1983 року по 01 листопада 1983 року, з 13 лютого 1985 року по 31 березня 1989 року, з 01 квітня 1989 року по 28 грудня 1996 року, з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року не зараховані органом Пенсійного фонду до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 (а.с. 69-70).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про його оскарження, зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області зарахувати до пільгового стажу періоди роботи з 15.08.1983 по 01.11.1983, з 13.02.1985 по 31.03.1985, з 01.04.1989 по 28.12.1996, з 03.01.1997 по 01.11.1999 відповідно до записів у трудовій книжці, призначити, перерахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 23.07.2019, виплатити недоодержані суми пенсії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних рішень, оскільки записами у трудовій книжці підтверджується стаж роботи позивача на роботах, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, понад 12 років 6 місяців, у тому числі з 15.08.1983 по 01.11.1983, з 13.02.1985 по 31.03.1989, з 01.04.1989 по 28.12.1996 на підприємстві Полтавський електромеханічний завод, а також період роботи позивача з 03.01.1997 по 01.11.1999 на ВО "Таксомоторсервіс", а відтак, наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати вказані періоди до пільгового стажу ОСОБА_1 .. Отже, за висновком суду першої інстанції, з урахуванням наявності у позивача загального стажу понад 30 років, ОСОБА_1 дотримано умови для призначення йому пенсії за віком, передбачені пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити, перерахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах згідно з п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 2 ч.2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 липня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що призначення пенсії віднесено до виключних (дискреційних) повноважень відповідача, а тому вимога про зобов`язання відповідача призначити, перерахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах не може бути задоволена судом, що зумовлює відмову і у задоволенні похідних позовних вимог про зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області виплатити позивачу недоотримані ним суми пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також враховуючи, що для встановлення наявності підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах у спосіб, про який просив позивач, необхідно дослідити та визначитися щодо повноти поданих ним документів, наявності чи відсутності необхідного стажу роботи для призначення пенсії, її розміру, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ мають право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що станом на час звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення йому пенсії на віком на пільгових умовах ОСОБА_1 досяг 55 річного віку та здобув загальний страховий стаж не менше 30 років.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За приписами пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 19 серпня 1983 року (а.с. 17-18) вбачається, що ОСОБА_1 :

з 15 серпня 1983 року по 01 листопада 1983 року працював в ремонтно-механічному цеху 43 Полтавського електромеханічного заводу електрогазозварником ручного зварювання ІІІ розряду,

з 13 лютого 1985 року по 31 березня 1989 року працював в ремонтно-механічному цеху 43 Полтавського електромеханічного заводу електрогазозварником ІІІ розряду,

з 01 квітня 1989 року по 28 грудня 1996 року працював електрогазозварником ручного зварювання ІІІ-IV розрядів цеху 43 Полтавського електромеханічного заводу;

з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року працював газоелектрозварником IV-V розрядів ВО "Таксомоторсервіс".

Згідно Списків № 2, що діяли в спірні періоди роботи позивача, посади електрогазозварника та газоелектрозварника належали до посад з важкими умовами праці, робота на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, записами у трудовій книжці підтверджується стаж роботи позивача на роботах, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, понад 12 років 6 місяців.

Крім того, довідкою АТ «Лтава» № 99 від 14.01.1997 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно працював на Полтавському електромеханічному заводі з 15.08.1983 (наказ № 440 від 11.08.1983) по 01.11.1983 (наказ № 664 від 01.11.1983), та з 13.08.1985 (наказ № 84 від 11.02.1985) по 28.12.1996 (наказ № 398 від 25.12.1996) в якості електрогазозварника ручного зварювання, цією роботою був зайнятий повний робочий день, інших робіт не виконував. Крім того, у цій довідці вказано, що робота в якості електрогазозварника ручного зварювання зараховується до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 (розділ ХХХІІІ) (а.с.78).

Випискою із наказу № 571 від 27.12.1994 по Полтавському електромеханічному заводу, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.79), підтверджується, що згідно з результатами проведеної атестації робочих місць зі шкідливими умовами праці за професією (робочим місцем) електрогазозварювальника ручного зварювання підтверджено право на пільги та компенсації, в т.ч. пільгове пенсійне забезпечення.

Наявними в матеріалах справи копіями наказу Полтавського автотранспортного підприємства 15306 (з 24.05.1996 - ВАТ «Таксомоторсервіс») від 03.01.1997 № 11 та наказу ВО «Таксомоторсервіс» від 01.11.1999 № 53, архівної довідки виконавчого комітету Полтавської міської ради від 27.05.2019 № Л-08.7-13/13 підтверджується факт роботи ОСОБА_1 на посаді газоелектрозварника у ВАТ «Таксомоторсервіс» з 03.01.1997 по 01.11.1999.

Як зазначено в архівній довідці від 27.05.2019 № Л-08.7-13/13, виданої виконавчим комітетом Полтавської міської ради, дані про переведення позивача на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 за період роботи на посаді газоелектрозварника з 03.01.1997 по 01.11.1999 в архіві відсутні.

З огляду на викладене, доводи відповідача на те, що позивач не працював упродовж спірних періодів повний робочий день на роботах, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах, є необґрунтованими.

Твердження відповідача про те, що довідка АТ "Лтава" про періоди роботи ОСОБА_1 на Полтавському електромеханічному заводі № 99 від 14 січня 1997 року не відповідає вимогам Додатку 5 Порядку № 637, оскільки не містить зазначення характеру виконуваних робіт, номеру постанови про затвердження списків № 2, а також даних про первинні документи, на підставі яких вона видана, є безпідставними, оскільки у вказаній довідці зазначено номери і дати наказів, на підставі яких вона видана, а реквізити нормативного акту про затвердження Списку № 2, чинного на час роботи позивача, відповідач має можливість встановити самостійно.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що Списком № 2 виробництв, цехів, професій та посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173, розділом ХІІІ «Загальні професії» передбачено посади газозварників та електрозварників.

Професія газозварника передбачена позицією 620 підрозділу №23200000 розділу №ХХХІІІ Списку №2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СССР №10 від 26 січня 1991 року (чинна наразі), позиція електрозварювальника ручної зварки - позицією №2906 цього ж підрозділу.

Крім того, Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 (чинним до 16.01.2003), розділом ХХХІІІ «Загальні професії» передбачено професії газозварника (позиція 620), електрозварника ручного зварювання (позиція 906).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що стаж роботи позивача на Полтавському електромеханічному заводі на посадах, робота на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (за Списком № 2), належним чином підтверджений записами його трудової книжки та доданими документами.

Слід відмітити, що в обґрунтування правомірності відмови у зарахуванні періоду роботи ОСОБА_1 з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року на посаді газоелектрозварника ВО "Таксомоторсервіс" до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (за Списком № 2), відповідач посилається на рішення Комісії при ГУПФУ в Полтавській області № 118 від 30 серпня 2019 року, яким позивачу відмовлено у зарахуванні періоду його роботи на посаді газоелектрозварника ВО "Таксомоторсервіс" з 03 січня 1997 року по 01 листопада 1999 року.

У свою чергу, вказане рішення Комісії вмотивоване відсутністю відомостей про види зварювальних робіт та відсутністю відомостей про проведення атестації робочих місць за період роботи ОСОБА_1 у ВАТ «Таксомоторсервіс».

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт роботи позивача на посадах газоелектрозварника та електрозварника, передбачених відповідними Списками № 2, підтверджено його трудовою книжкою, а тому доводи про відсутність відомостей про види робіт є недоречним.

З приводу доводів відповідача про відсутність відомостей щодо проведення атестації, колегія суддів зауважує, що відповідно до листа провідного державного експерта умов праці Гришиної В.П. від 25.03.1998 № 06-54, адресованого ВАТ «Таксомоторсервіс», підтверджено факт проведення атестації робочих місць зі шкідливими умовами праці у ВАТ «Таксомоторсервіс» (у т.ч. електрогазозварника) (а.с.40).

Слід зазначити, що атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок № 442), та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Згідно з п.п. 1, 2 Порядку № 442, атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з п. 6 Порядку № 442 атестація робочих місць передбачає обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці, визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

З огляду на викладене, на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.02.2020 по справі №520/15025/16-а, позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.04.2020 по справі № 555/2250/16-а.

З огляду на викладене, відмова позивачу у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 03.01.1997 по 01.11.1999 з посиланням на відсутність відомостей про результати атестації, є неправомірною.

При цьому, слід відмітити, що постанова Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 набрала чинності з 21.08.1992, а відтак, обов`язок проведення атестації робочих місць за умовами праці виник після 21.08.1992.

При цьому, результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

У разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 Порядку № 442.

Слід відмітити, що наявною в матеріалах справи копією довідки ПАТ «Завод «Лтава» № 1099 від 07.06.2019 підтверджено факт проведення атестації робочих місць на Полтавському електромеханічному заводі у 1994 році, а копією виписки з наказу № 571 від 27.12.1994 по Полтавському електромеханічному заводу підтверджується встановлене за результатами атестації робочих місць право на пільги та компенсації по професії електрогазозварника ручного зварювання (а.с.26).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що пільговий характер роботи позивача з 21.08.1992 по 28.12.1996 на Полтавському електромеханічному заводі підтверджено результатами атестації, а окремі недоліки у її оформленні не є підставою для позбавлення позивача права на пільгове пенсійне забезпечення, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.02.2020 по справі №520/15025/16-а.

Колегія суддів підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що періоди роботи ОСОБА_1 з 15.08.1983 по 01.11.1983, з 13.02.1985 по 31.03.1989, з 01.04.1989 по 28.12.1996 на підприємстві «Полтавський електромеханічний завод» та період роботи позивача на посаді з 03.01.1997 по 01.11.1999 на ВО "Таксомоторсервіс" підлягають зарахуванню до пільгового стажу, а рішення Комісії при головному управлінні ГУПФУ в Полтавській області № 118 від 30 серпня 2019 року про відмову в зарахуванні пільгового стажу та рішення ГУПФУ в Полтавській області № 39 від 09 вересня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що право призначення пенсії покладено на пенсійний фонд, та є виключно їх дискреційними повноваженнями, у зв`язку із чим суд інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно пункту "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 23 липня 2019 року, колегія суддів зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію шодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обгрунтований варіант поведінки суб єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно до ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.п.2, 3, 10 ч.2 ст.245 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч.4 ст.245 КАС України).

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивачем виконано всі передбачені законом умови для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а викладені відповідачем у рішеннях від 30.08.2019 № 118 та від 09.09.2019 № 39 підстави для відмови у призначенні пенсії не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, колегія суддів вважає, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з дня звернення за пенсією - з 23 липня 2019 року.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, предметом цього спору є правомірність підстав та відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії, а відтак, станом на дату розгляду справи судом, питання про її призначення вирішено не було. Отже, позовні вимоги про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу пенсію та виплатити позивачу недоотримані ним суми пенсії, задоволенню не підлягають з огляду на їх передчасність.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, однак, помилково визначив спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 по справі № 440/5203/19 слід змінити, виклавши абзац 5 резолютивної частини рішення в наступній редакції : "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) пенсію за віком на пільгових умовах згідно з п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 2 ч.2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 липня 2019 року».

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 по справі № 440/5203/19 в частині відмови в задоволенні позову - змінити, виклавши абзац 5 резолютивної частини рішення в наступній редакції : "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) пенсію за віком на пільгових умовах згідно з п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 2 ч.2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 липня 2019 року».

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 по справі № 440/5203/19 в частині відмови в задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова