Справа № 300/618/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. справа № 300/618/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №403-34 від 18.12.2019, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення 34-ої сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради №403-34 від 18.12.2019 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Івано-Франківська міська рада на підставі звернення ОСОБА_1 надала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0638 у власність для ведення особистого селянського господарства згідно пункту 21 додатку 2 до рішення міської ради від 25.04.2019 за №91-25. Після розроблення позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки кадастровий номер - :01:011:0638, однак відповідач рішенням 34-ої сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради №403-34 від 18.12.2019 невмотивовано відмовив в затвердженні проекту землеустрою та не надав жодних висновків щодо відмови і переліку недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не вказав розумний строк для усунення таких недоліків. Позивач вважає, що відмова Івано-Франківської міської ради у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки є незаконною та суперечить нормам чинного законодавства.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

16.04.2020 від відповідача на адресу суду надійшов відзив від 14.04.2020 за №398/11.1-03/14в (а.с. 114-116), згідно якого представник відповідача заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач вказує, що в порядку визначеному законодавством міська рада розглянула заяву позивача та прийняла рішення про відмову у наданні такого дозволу. При цьому, підстави прийняття рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність не визначені в статті 118 Земельного кодексу України. Отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про її передання у власність чи у користування. Представник відповідача зазначає, що вирішуючи питання про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, Івано-Франківська міська рада взяла до уваги відомості, які містяться у Довідці з містобудівного кадастру №21864 від 02.08.2019, що стосується земельної ділянки на АДРЕСА_1 , а саме те, що дана земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а є земельною ділянкою в межах населеного пункту, яка використовується для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. За таких обставин, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.04.2019 за №91-25 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0638 у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0182 га, розташованої на АДРЕСА_1 (а.с. 7).

На підставі вищезазначеного рішення позивачем розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0182 га у власність для ведення особистого селянського господарства.

Надалі позивач звернувся до Івано-Франківської міської ради із проектною документацією та заявою від 04.11.2019 про її затвердження (а.с. 122).

Дана заява та додані до неї документи були винесені на чергове засідання Івано-Франківської міської ради. За наслідками розгляду даного питання міською радою прийнято оскаржене рішення №403-34 від 18.12.2019 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 6).

Дане рішення відповідача, на думку позивача, є незаконним, суперечить нормам чинного законодавства, підлягає скасуванню, і, як наслідок, з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся із позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Зі змісту частини 2 статті 19 Конституції України слідує, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, кабінету Міністрів України.

Так, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 за №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №280/97-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Положеннями статті 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Положеннями частиною 3 статті 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Згідно з частиною 1 та 4 вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, тоді як центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок у власність громадянам визначений статтею 118 ЗК України.

Згідно частини 6 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

Як судом уже встановлено, рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.04.2019 за №91-25 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0638 у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0182 га, розташованої на АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Таким чином, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. При цьому, зазначений дозвіл було надано уповноваженим на це суб`єктом, який відповідно до закону був наділений повноваженнями на розпорядження бажаною позивачем земельною ділянкою.

На підставі даного рішення ТОВ «Геокадастр-ІФ» розробило позивачу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0182 га у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до частини 8 статті 118 ЗК України (в редакції, яка була чинною як на момент отримання позивачем дозволу на розроблення проекту землеустрою, так і на момент звернення позивача до відповідача із заявою про його погодження і затвердження) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини 4 статті 186-1 ЗК України, розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині 1 цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах 2 і 3 цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині 3 цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах 1-3 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (частини 5, 6 статті 186-1 ЗК України).

Згідно з частиною 8 статті 186-1 ЗК України, у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах 1-3 цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність (користування) громадянам та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність (користування) зацікавлена особа розробляє проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в подальшому органи місцевого самоврядування, в порядку передбаченому статтею 186-1 ЗК України, приймають одне з відповідних рішень.

Також аналізуючи статтю 186-1 ЗК України, суд дійшов висновку, що орган місцевого самоврядування в разі прийняття рішення про відмову в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинен вказати вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою та зазначити розумний строк для усунення таких недоліків.

Судом встановлено, що розглянувши заяву позивача від 04.11.2019 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га кадастровий номер - :01:011:0638 для ведення особистого селянського господарства, відповідачем оскарженим рішенням №403-34 від 18.12.2019 відмовлено позивачу у затвердженні такого проекту землеустрою, при цьому жодних підстав для відмови чи недоліків проекту землеустрою Івано-Франківською міською радою не зазначено.

Отже, відповідач в порушення вимог положень статті186-1 ЗК України не конкретизував підстави своєї відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га кадастровий номер - :01:011:0638, а також не вказав, які недоліки необхідно було позивачу усунути для погодження проекту землеустрою та не вказав строків для їх усунення.

У відзиві на позов відповідач вказує, що єдиною містобудівною документацією, якою міська рада керується при прийнятті рішень щодо надання або відмови у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність є Генеральний план міста Івано-Франківська. Так, відповідно інформації про земельну ділянку, яка міститься в Довідці з містобудівного кадастру, земельна ділянка на АДРЕСА_1 , згідно Генерального плану міста знаходиться на території Івано-Франківської міської ради - території садибної забудови. Таким чином, на думку представника відповідача, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем, ОСОБА_1 надана вмотивована відмова щодо неможливості задоволення його заяви, оскільки обрана ним земельна ділянка знаходиться на території садибної забудови.

Однак, з вказаними доводами відповідача суд не погоджується з наступних підстав.

Так, правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 за №3038-VI (далі - Закон №3038-VI).

Відповідно до термінів наведених в статті 1 цього Закону, під генеральним планом населеного пункту необхідно розуміти містобудівну документацію, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Статтею 17 Закону №3038-VI передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується. Зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років. Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією. У разі виникнення державної необхідності рішення щодо доцільності внесення змін до генерального плану населеного пункту приймається Кабінетом Міністрів України. Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Суд звертає увагу, що попри посилання на Генеральний план міста Івано-Франківська, відповідач такого Генерального плану чи витягу з нього не надав, як не надав інших додаткових доказів, на які посилається у відзиві.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідач не надав суду жодних підтверджуючих доказів, суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами невідповідність проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Окрім цього, суд встановив, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0182 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, був погоджений Управлінням архітектури, дизайну та містобудівної діяльності, що підтверджується висновком від 18.09.2019 за №П9393 (а.с. 55). Згідно вказаного висновку, уповноважений орган містобудування та архітектури погодив поданий позивачем проект відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та вказав про відсутність містобудівних обмежень.

До вказаного висновку додано довідку від 16.09.2019 за №0-9-0.31-725/166-19 з державної статистичної звітності (форми 6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, згідно якої земельна ділянка площею 0,0182 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 23).

Крім того, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.11.2019, цільове призначення вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер - :01:011:0638 - 01.03 Для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8). Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки внесено на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 15.08.2019, розробленого ТзОВ «Геокадастр-ІФ». Державна реєстрація проведена відділом у м. Івано-Франківську Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов переконання, що цільове призначення спірної земельної ділянки за кадастровим номером :01:011:0638, площею 0,0182 га, яка розташована на АДРЕСА_1 - для ведення особистого селянського господарства. Як наслідок, суд дійшов висновку, що оскаржене рішення 34-ої сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради №403-34 від 18.12.2019 прийняте відповідачем не на підставі та не у спосіб передбачений Земельним кодексом України, а також без урахування всіх обставин по справі, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписів частини 2 статті 2 КАС України, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 90,241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Івано-Франківської міської ради (вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання незаконним та скасування рішення №403-34 від 18.12.2019 - задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення 34 сесії Івано-Франківської міської ради сьомого демократичного скликання №403-34 від 18.12.2019 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради (вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.