Справа № 120/1187/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

19 травня 2020 р. Справа № 120/1187/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ). У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані у 2015 - 2018 роках 54 календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2015 - 2018 роках 54 календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

- стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що є учасником бойових дій. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.11.2018 № 219, його звільнено з військової служби в запас на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.10.2019 № 573. У відповідності до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, проте позивач зазначив, що така виплата здійснена йому не була.

Оскільки військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , позивач 10.01.2020 звернувся з відповідними заявами до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 , в яких просив надати інформацію: чи нараховано та чи виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у 2015 2018 роках; чи надавалася у 2015 2018 роках додаткова відпустка, як учаснику бойових дій.

За результатами розгляду звернень, військова частина НОМЕР_1 відмовила у здійсненні виплати компенсації, зазначивши, що позивач під час особливого періоду не мав права на додаткову відпустку як учасник бойових дій. Військова частина НОМЕР_2 повідомила, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за період з 2015 2018 роки не надавалася та компенсація не нараховувалася.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, яка передбачена ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Ухвалою від 18.03.2020 відкрито провадження у адміністративний справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09.04.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Як зазначає відповідач, відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-ХІІ у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Згідно п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п. 17 та 18 ст. 10-1 цього Закону, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю визначеного в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком військово лікарської комісії, припиняються.

Також відповідач зазначає, що у наказі командира в/ч НОМЕР_2 про виключення позивача зі списків частини від 14.11.2018 № 219 завдання щодо нарахування та виплати компенсації не значилося, а тому протиправні дій командування в/ч НОМЕР_1 відсутні.

Щодо витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в сумі 2000 грн. відповідач зазначив, що ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільнені від плати за оформлення документів, юридичних консультацій, а також від судових витрат пов`язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові аргументи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач набув статусу учасника бойових дій на підставі Довідки від 21.12.2015 № 350/154/1/1368, якою підтверджено, що ОСОБА_1 в період з 01.10.2015 по 17.12.2015 безпосередньо брав участь в АТО у м. Краматорськ, Донецької області (а.с.8).

Із посвідчення серії НОМЕР_3 від 30.10.2019 суд встановив, що позивачу надано статус особи з інвалідністю 3 групи, що стало підставою для набуття прав та пільг передбачених для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 15).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.11.2018 № 219 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 начальника служби автоматизованих та інформаційних військ зв`язку та інформаційних систем штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України на підставі наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.10.2018 № 573 звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Виключений зі списків особового складу частини 16.11.2018. (а.с.7).

10.01.2020 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із запитом в якому просив повідомити чи нараховувалась та виплачувалась компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 роки (а.с.9).

За результатами розгляду звернення, в/ч НОМЕР_1 листом від 11.01.2020 № 350/118/108/пс відмовила у здійсненні виплати компенсації. У листі, не заперечуючи статус позивача як учасника бойових дій, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 під час особливого періоду не мав права на додаткову відпустку як учасник бойових дій. Також зазначено, що наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 14.11.2018 № 219 не передбачено нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (а.с.10).

10.01.2020 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 із запитом в якому просив повідомити чи надавалася за період з 2015 по 2018 роки додаткова відпустка, як учаснику бойових дій (а.с.11).

За результатами розгляду звернення, в/ч НОМЕР_2 листом від 11.01.2020 № 350/154/1/28/ повідомила, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за період з 2015 2018 роки не надавалася та компенсація не нараховувалася.

Крім цього, військова частина зіслалася на лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 03.10.2019 № 298/5/2867 в якому зазначено, що при зверненні до військових частин осіб звільнених з військової служби та в установленому законом порядку виключених зі списків особового складу військової частини, рекомендовано враховувати п. 3 рішення Верховного Суду від 16.05.2019 по справі № 620/4218/18, за змістом якого, зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть вплинути на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Тому виплату компенсації на думку Департаменту, слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили (а.с.12-14).

Позивач вважає, що невиплата грошової компенсації порушує його права та законні інтереси та вказує на протиправну бездіяльність відповідача, оскільки компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбачена ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон від 15.11.1996 № 504/96-ВР) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону від 15.11.1996 № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон від 22.10.1993 № 3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи із норм Закону від 22.10.1993 № 3551-XII додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Згідно з п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду".

Водночас визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ, відповідно до якої особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Закону від 20.12.1991 № 2011-XII.

Відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону від 22.10.1993 № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд вважає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Вказане рішення набрало чинності, оскільки залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (провадження № 11-550заі19). Серед іншого, у цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону від 15.11.1996 № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону від 22.10.1993 № 3551-XII.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Підсумовуючи, суд зауважує, що згідно вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав дні додаткової відпустки у 2015 - 2018 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, як слідує із матеріалів справи, позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону від 22.10.1993 № 3551-XII, за 2015 - 2018 роки. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Відповідно до п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Системний аналіз норм пункту 3 розділу І та абзацу 3 п. 7 Наказу № 260 дає підстави вважати, що підставами для розрахунку та виплати передбачених цим Наказом виплат зокрема і компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є рішення у формі наказу.

Пунктом 8 Наказу № 260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Цитована норма дає підстави розмежувати повноваження у процедурі виплати спірної компенсації, та зробити висновок, що рішення про її нарахування та виплату приймається командиром військової частини у якій військовослужбовець проходив військову службу (в/ч НОМЕР_2 ), а безпосередньо дії щодо її нарахування та виплати вчиняються військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні (в/ч НОМЕР_1 ).

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача - в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Втім, суд не вбачає достатніх підстав для визначення конкретної кількості календарних днів додаткової відпустки, за які позивачу має бути сплачено грошову компенсацію адже це питання повинно вирішуватись самим відповідачем під час виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, у цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 розділу XXXI Наказу № 260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Аналізуючи зазначене, суд доходить до переконання про те, що розрахунок грошового забезпечення в/ч НОМЕР_1 відбувається на підставі наказу чи письмового повідомлення в/ч НОМЕР_2 у якій перебуває військовослужбовець, при звільненні якого видається наказ та зазначаються усі складові які мають бути виплачені, серед яких виплата компенсації за не використані дні додаткової відпустки.

Отже, оскільки у наказі командира в/ч НОМЕР_2 про виключення позивача зі списків частини 14.11.2018 № 219 завдання щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не було зазначено, то відтак і протиправність дій командування в/ч НОМЕР_1 відсутня, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з ч. 1, 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до п. 2 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41, ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншими законами України.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 10.01.2020 № 2/10/2-01/20-юп, акт виконаних робіт від 31.01.2020, рахунок фактура від 10.01.2020 № 2/10/2-01/2020, а також квитанція від 10.01.2020 № N1BDN3588M, що підтверджує оплату в розмірі 2000 грн. за надані послуги

Разом з тим в матеріалах справи відсутній ордер, який підтверджує повноваження адвоката на надання правничої допомоги позивачу, що виключає підстави для присудження в користь позивача заявлених ним витрат. За таких обставин заявлена позивачем вимога щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката не підлягає задоволенню.

Понесення позивачем судових витрат із сплати судового збору судом не встановлено, оскільки позивач звільнений від обов`язку його сплати відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX, суд

ВИРІШИВ

Адміністративним позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 9 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович