Справа № 400/853/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 р. № 400/853/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

треті особи:Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, вул. Артилерійська, 18, м. Миколаїв, 54030

про:визнання протиправними та скасування вимог від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У, від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимоги від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У та від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У; зобов`язати відповідача видалити з ІКПП позивача дані про наявність заборгованості (недоїмки) з ЄСВ в сумі 16 980,88 грн.; стягнути з відповідача як компенсацію моральної шкоди, завданої його протиправними діями, 10 000 грн.

Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, позивач зазначив Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність у 2011-2015 роках у нього обов`язку сплачувати за себе єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як у пенсіонера, який по 2015 рік був зареєстрований як фізична особа-підприємець, на підставі частини четвертої статті 4 Закону України від 08.07.2011 № 2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон № 2464-VI). Крім того, як підставу для стягнення на його користь моральної шкоди позивач посилається на фізичне виснаження, психічне напруження внаслідок протиправних дій відповідача та необхідність у зв`язку з цим захищати свої права.

Ухвалою від 24.02.2020 суд відкрив провадження у справі, постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, установив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву та належним чином засвідчених копій усіх документів, що підтверджують правомірність оскаржуваних вимог, а також детальних пояснень щодо сум недоїмки за кожною з вимог.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 27.02.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 261.

Відповідач не виконав вимоги ухвали від 24.02.2020 в установлений судом строк, відзиву та зазначених в ухвалі доказів і детальних пояснень не подав, позовних вимог не заперечив.

23.03.2020, після спливу п`ятнадцятиденного строку з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач звернувся до суду з клопотанням про продовження строку для виконання ухвали від 24.02.2020, в якому не заявляв про поновлення пропущеного строку та посилався на направлення відповідачем запитів до органів Пенсійного фонду для з`ясування обставин, що мають значення для справи, відповіді на які не надходили відповідачу. Разом з тим, запити, на які посилався відповідач, були датовані 23.03.2020.

Ухвалою від 24.03.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача від 23.03.2020 про продовження строку виконання ухвали від 24.02.2020 та витребував у відповідача належним чином засвідчені копії усіх документів, що підтверджують правомірність оскаржуваних вимог, та докази отримання позивачем зазначених вимог.

13.04.2020 відповідач надав документи на виконання ухвали від 24.03.2020.

Третя особа пояснень суду не подавала.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З 03.02.2003 по 30.06.2015 позивач був зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та копією повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

З 15.01.2018 позивач узятий на облік у ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області як платник податків, відомості про якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру, та як платник єдиного внеску.

Копіями сторінок паспорта позивача, посвідчення від 15.02.2012 серії ААБ № НОМЕР_1 та довідки від 13.12.2013 № 2764, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, підтверджується, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю і отримує пенсію по інвалідності як особа з інвалідністю, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

У постанові від 06.02.2014 у справі № 814/5131/13-а за позовом позивача до Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва та Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області Миколаївський окружний адміністративний суд установив обставину отримання позивачем пенсії по інвалідності з 2002 року.

Також постановою від 06.02.2014 у справі № 814/5131/13-а суд визнав протиправною та скасував вимогу ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2013 № Ф-б/н, яка, як установив суд, включала заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2012 рік та І-ІІ квартали 2013 року. Суд установив, що позивач як особа з інвалідністю звільнений від сплати єдиного внеску, починаючи з серпня 2011 року, на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

Постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.02.2014 у справі № 814/5131/13-а набрала законної сили.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач сформував і направив позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У на суму 12 066,52 грн. та від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У на суму 2 754,18 грн. Поштові відправлення були повернуті з відміткою оператора поштового зв`язку „Причина повернення за закінченням терміну зберігання.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 51частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Із пояснень позивача, не заперечених та не спростованих відповідачем, суд установив, що позивач не звертався до відповідача із заявою про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідач надав розрахунок заборгованості позивача із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), включеної до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У, в сумі 12 066,52 грн. Згідно з цим розрахунком, відповідна заборгованість станом на 01.10.2013 становила 6 960,48 грн., а станом на 17.10.2018 12 066,52 грн.

З інтегрованої картки платника (ІКП) по ЄСВ, наданої відповідачем, та мотивувальної частини постанови Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 814/5131/13-а від 06.02.2014 вбачається, що недоїмка із сплати ЄСВ в сумі 8 154,51 грн. утворилася станом на 21.10.2013 і була включена до вимоги від 11.11.2013 № Ф-б/н.

Постановою від 06.02.2014 у справі № 814/5131/13-а Миколаївський окружний адміністративний суд визнав протиправною і скасував вимогу від 11.11.2013 № Ф-б/н.

Отже, заборгованість, що уторилася станом на 21.10.2013 в сумі 8 154,51 грн. (яка, згідно з ІКП, дорівнювала 8 154,51 грн. і станом на 31.12.2013) включена до вимоги від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У протиправно, а в ІКП відповідна сума обліковується безпідставно.

Заборгованість із сплати єдиного соціального внеску, що утворилася за період 2014-2015 років, суд також розцінює як нараховану протиправно, оскільки позивач у цей період був звільнений від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, ураховуючи те, що позивач є особою з інвалідністю, досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", отримує пенсію та із заявою про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування до відповідача не звертався.

З 16.01.2018 позивач сплачує ЄСВ як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, наданими позивачем копіями платіжних квитанцій підтверджується оплата позивачем ЄСВ по 2754,18 грн. щоквартально в період з 2018 по 2019 роки.

Відповідач не надав суду розрахунку боргу в сумі 2 754,18 грн., включеного до вимоги від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У.

Суд дослідив надані відповідачем ІКП та установив, що заборгованість у сумі 2 754,18 грн. утворилася у зв`язку із зарахуванням відповідачем грошових сум, що сплачувалися позивачем у 2018 та 2019 роках, у рахунок погашення нарахувань з ЄСВ за 2013-2015 роки.

Оскільки суд установив протиправність здійснення відповідачем нарахувань позивачу ЄСВ в період з 2011 по 2015 роки, відповідно, є так само протиправними дії відповідача із зарахування проведених позивачем оплат ЄСВ у 2018 та 2019 роках у рахунок погашення боргу за 2013-2015 роки.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними і скасування оскаржуваних позивачем вимог про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У та від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У та зобов`язання видалити з ІКП позивача дані про наявність заборгованості (недоїмки) з ЄСВ в сумі 16 980,88 грн.

Суд зазначає, що обставина обліку в ІКП позивача нарахувань із сплати ЄСВ за періоди, коли позивач був звільнений від його сплати, призводить до формування відповідачем щоразу нових вимог про сплату боргу (недоїмки). У зв`язку з цим, для повного та ефективного захисту прав позивача, ураховуючи, що права позивач порушені внаслідок протиправного нарахування відповідачем сум ЄСВ за період з 2011 по 2015 роки, а утворення заборгованості є похідним явищем від цих дій відповідача, суд, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача видалити з ІКП позивача дані про нараховані позивачу суми ЄСВ за період з 2011 по 2015 роки.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн. суд зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України гарантує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у формі розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22.11.2005).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у зв`язку з включенням, як установив суд, до вимоги про сплату боргу (недоїмки) заборгованості, щодо якої судовим рішенням (постановою від 04.02.2014 у справі № 814/5131/13-а) установлено протиправність її нарахування.

Відповідач також проігнорував положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, які є чіткими, зрозумілими та не допускають їх двоякого тлумачення.

За умови існування такого, що набрало законної сили, судового рішення у аналогічних правовідносинах між відповідачем та позивачем, останньому довелось вдруге звертатися до суду за захистом порушеного права.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн. позивач пов`язує з тривалою необхідністю (з 2013 року по теперішній час) звертатися до посадових осіб відповідача за розв`язанням питання, яке фактично є очевидним, враховуючи положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI та наявність судового рішення у справі № 814/5131/13-а, постановленого на користь позивача, що набрало законної сили.

Крім того, позивач зазначав, що тривала боротьба на захист своїх прав виснажує його, викликає у нього психічне напруження.

Суд бере до уваги, що позивач є літньою людиною, особою з інвалідністю та вже не вже не вперше звертається до суду за захистом своїх прав, порушених відповідачем.

Оскаржувані позивачем вимоги були передані відповідачем на примусове виконання до органів державної виконавчої служби, що потягло за собою застосування до позивача заходів примусового виконання рішень. Зокрема, 06.02.2019 державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виніс постанову про арешт коштів позивача, що має негативний вплив на майнове становище позивача.

Позивач довів суду протиправність оскаржуваних ним вимог, з чого вбачається, що саме протиправними діями з нарахування позивачу заборгованості з ЄСВ у період, коли позивач був звільнений від його сплати, позивачу була завдана моральна шкода.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправні дії не викликали у позивача психічного напруження та душевних переживань у зв`язку з протиправним нарахуванням заборгованості та застосуванням внаслідок цього заходів примусового стягнення цієї заборгованості.

Отже, завдана позивачу моральна шкода і протиправні дії відповідача перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд вважає, що наведені позивачем обставини спричинили йому душевні страждання, переживання та стрес, тобто заподіяли йому моральну шкоду. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., проте суд вважає, що справедливим і співмірним розміром відшкодування є 2 000 грн.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною і скасувати сформовану Головним управлінням ДФС у Миколаївській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2018 № Ф-30834-17-У на суму 12 066,52 грн.

3. Визнати протиправною і скасувати сформовану Головним управлінням ДФС у Миколаївській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.06.2019 № Ф-30834-17-У на суму 2 754,18 грн.

4. Зобов`язати Головне управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) видалити з інтегрованої картки платника (ІКП) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) дані про нараховані ОСОБА_1 суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 2011 року по 2015 рік.

5. Зобов`язати Головне управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) видалити з інтегрованої картки платника (ІКП) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) дані про наявність заборгованості (недоїмки) з ЄСВ в сумі 16 980,88 грн.

6. Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 2 000 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) моральної шкоди.

7. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна