Справа № 824/270/20-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 р. м. Чернівці справа № 824/270/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив :

- визнати протиправним та скасувати рішення відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 27.12.2019 року, яким вирішено заборонити громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) в`їзд в Україну строком на 3 роки.

В обґрунтування позову зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в`їзду на Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення; заборона в`їзду на територію України терміном на три роки порушують його права як громадянина Держави Ізраїль та права іноземця згідно законодавства України, а також права та обов`язки як батька, оскільки він буде позбавлений можливості приїжджати до своїх дітей та брати участь у їхньому житті.

19.03.2020 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження по адміністративній справі та призначено судовий розгляд справи на 27.04.2020 року.

07.04.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач зазначив про відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, оскільки рішення про заборону в`їзду в Україну від 27.12.2019 року прийняте на підставі подання приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера Івана Анатолійовича. В поданні зазначено, що на виконанні у приватного виконавця Кошкера І.А перебуває виконавче провадження №60587987 з примусового виконання виконавчого листа №272/5226/17, виданого 08.11.2019 року Шевченківським районним судом м. Чернівців про стягнення в порядку регресу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 11600 доларів США. Станом на 27.12.2019 року позивач рішення суду не виконав, що свідчить про наявність у даного іноземного громадянина невиконаних майнових зобов`язань на території України.

Окрім того, відповідач зазначив, що за умови звернення приватного виконавця з клопотанням про скасування заборони в`їзду іноземцю з підстав добровільного виконання боржником своїх зобов`язань, органом міграційної служби буде вжито заходів по скасуванню обмежуваних заходів, які включають в себе заборону в`їзду на територію України строком на три роки.

22.04.2020 року позивач скористався правом передбаченим ст. 163 КАС України та подав відповідь на відзив.

23.04.2020 року представником відповідача подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У судове засідання призначене на 27.04.2020 року позивач не з`явився, явку представника не забезпечив, про підстави неприбуття не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату час та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 1 ст. 205 КАС України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Враховуючи приписи ст.ст. 194,205 КАС України, суд вважає, що подане представником відповідача клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Держави Ізраїль (а.с. 10).

22.01.2013 року відповідно до штампу Шевченківського РВ у м. Чернівцях УДМС України в Чернівецькій області позивача зареєстровано за адресою місця проживання : АДРЕСА_1 (а.с.23).

17.03.2016 року позивачу видана посвідка на постійне проживання на території України (а.с 21).

12.11.2019 року приватним виконавцем Кошкером Іваном Анатолійовичем винесено постанову про арешт майна боржника ВП №60587987, яким постановлено накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, 12760 доларів США та 69 грн (а.с. 28-29).

12.11.2019 року приватним виконавцем Кошкером Іваном Анатолійовичем винесено постанову про арешт майна боржника ВП №60587987, яким постановлено накласти арешт на 1/2 житлового будинку загальною площею 217,20 кв. м., житловою площею 61,90 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , м.Чернівці, що належить боржнику (а.с. 30-31).

06.12.2019 року приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області ОСОБА_6 звернувся до Управління державної міграційної служби у Чернівецькій області з поданням про видворення боржника за межі України та заборону в`їзду у зв`язку з невиконанням рішення суду (а.с.48).

27.12.2019 року начальником ВСІОБГ УДМС України в Чернівецькій області винесено рішення про заборону в`їзду в Україну, яким заборонено громадянину Держави Ізраїль ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на 3 роки (а.с.26).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Таким чином, норма Закону прямо забороняє в`їзд на територію України іноземцю, який не виконав рішення суду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Відповідно до ч.1 статті 77 Закону України "Про виконавче провадження" під час виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення цього Закону. Частиною 2 ст. 77 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що у разі невиконання зазначеними в частині першій цієї статті особами рішень виконавець звертається до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органів охорони державного кордону з поданням про заборону в`їзду в Україну чи видворення за межі України таких осіб відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року №1235 (далі - Інструкція).

Пунктами 4-6 Інструкції передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається на підставі обґрунтованого звернення та після отримання даних, які обґрунтовують необхідність такої заборони.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення прийнято на підставі подання приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера Івана Анатолійовича про видворення боржника за межі України та заборону в`їзду у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення в порядку регресу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 11600 доларів США.

13.05.2019 року рішенням Шевченківського районного суду по справі №727/5226/17 позов (особа-1) до (особа-2, особа-3) про стягнення заборгованості в порядку регресу задоволено. Стягнуто в порядку регресу з (особа-2, особа-3) - на користь (особа-1), 1/2 частки від виконаного зобов`язання, а саме 25600 (двадцять п`ять тисяч шістсот) доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову складає 674560 (шістсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят) грн. Стягнуто з (особа-2, особа-3) на користь (особа-1) судові витрати в розмірі 6745,60 грн. В задоволенні зустрічного позову (особа-4 особа-3 до особа-5, особа1) про визнання правочину недійсним відмовлено.

20.09.2019 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року змінено в частині визначення суми боргу. Стягнуто в порядку регресу з (особа-2) на користь (особа-1) 11 600 доларів США. Змінено розподіл судових витрат. Стягнуто з (особа-1) на користь (особа-2) 2188 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

08.11.2019 року Шевченківським районним адміністративним судом видано виконавчий лист №727/5226/17 про стягнення в порядку регресу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 11600 доларів США.

14.01.2020 року ухвалою Верховного суду по справі №727/5226/17 (провадження №61-943ск19) відмовлено у задоволенні клопотання представника (особа-1), діючого в інтересах (особа-2), про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року.

Окрім того постановою Верховного суду по справі №727/5226/17 (провадження №61-943св19) від 04.04.2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2019 року в незміненій частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 вересня 2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відтак, суд зазначає, що твердження позивача щодо безпідставності оскаржуваного рішення є необґрунтованими.

Враховуючи не виконанням позивачем рішення суду, за яке статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачена заборона в`їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Крім того, ЄСПЛ у п. 36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Суд зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Щодо позиції позивача про те, що ним вносяться кошти на відповідний рахунок приватного виконавця, суд зазначає наступне.

Так, у матеріалах справи дійсно містяться копії квитанцій про часткову сплату боргу, однак рішення про заборону в`їзду винесене 27.12.2019 року, тобто у момент винесення оскаржуваного рішення, позивач добровільно не виконав рішення суду, що є підставою для винесення рішення про заборону в`їзду. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що факт часткової сплати боргу уже після винесення рішення про заборону в`їзду, не може слугувати підставою для його скасування та є покаранням для порушника, який у даному випадку є ОСОБА_1 .

Окрім того, відповідачем зазначалось, що за умови звернення приватного виконавця з клопотанням про скасування заборони в`їзду іноземцю з підстав добровільного виконання боржником своїх зобов`язань, органом міграційної служби буде вжито заходів по скасуванню обмежуваних заходів, які включають в себе заборону в`їзду на територію України строком на три роки.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів наданих позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими.

Беручи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити в повному обсязі.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_1 )

Відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (вул. Шептицького, 25, м. Чернівці, 58002, Код )

Суддя І.В. Маренич