Справа № 711/1828/20
Суддя: Кондрацька Н. М.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1828/20
Номер провадження2-а/711/42/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді: Кондрацької Н.М.

при секретарі: Мелещенко О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського УПП в Черкаській області Глизенко О.О. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до поліцейського УПП в Черкаській області Глизенка О.О. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 23 лютого 2020р. близько 09 год. 45хв. керуючи автомобілем ВМW X1, та рухаючись по вул. Смілянська від вул. Благовісна в напрямку вул. Гоголя, номерний знак НОМЕР_1 позивач була зупинена поліцейським УПП в Черкаській області Глизенко О.О.. Поліцейський звинуватив її у порушенні ПДР, а саме що вона перед цим переїхала перехрестя вул. Смілянська на жовте світло світлофора. Не зрозумівши суті претензії, та чітко усвідомлюючи той факт, що вона правил дорожнього руху не порушувала, вона попросила надати їй будь-які докази її правопорушення і якщо інспектор вважає, що з її боку є порушення ПДР нехай він діє у відповідності до вимог Закону. Після цього поліцейський показав позивачу незрозумілий пристрій, чи то відео реєстратор, чи то фотокамера. На даному пристрої вона нічого розібрати не змогла. Через погану якість та замалий розмір монітора позивач сказала, що їй треба окуляри, щоб розгледіти те, що там зафіксовано. Поліцейський Глизенко О.О. поцікавився, чи бажає вона скористатися правом на правову допомогу?, на що позивач відповіла так - бажає скористатися, і зателефонувала своєму чоловіку який є практикуючий юрист та почала чекати сидячи в автомобілі. Дуже швидко на місце приїхав її чоловік і вони разом з чоловіком попросили надати відео докази правопорушення. Спочатку поліцейський Глизенко О.О. в грубій формі взагалі заборонив її чоловіку навіть підходити до них, через те, що ця справа слухається відносно водія - тобто неї, а потім відмовився показувати відео, мотивуючи це тим, що ніде не передбачено повторно показувати відео і також усно вже добавив, що справу він вже розглянув і прийняв рішення про її винуватість і не тільки в тому, що вона проїхала перехрестя на жовте світло, а і втому що вона не надала йому посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію Т.З .. Після чого поліцейський разом з своєю колегою сіли у своє службове авто, та почав щось там писати, а позивач чекати його надворі. Так як досить прохолодно та позивач вже багато часу простояла у незрозумілому для неї очікуванні, вона знову звернулась до поліцейського і на її запитання, що відбувається, він мовчки, нічого їй не пояснивши просто сівши знову до свого службового автомобіля поїхав зі своїм колегою у невідомому напрямку. У зв язку з тим, що справа про її правопорушення була розглянута з грубим порушенням всіх її прав та фактично без її участі вона так і не зрозуміла, в чому її звинуватили. Наступного дня, 24 лютого 2020 року вона звернулась до УПП в Черкаській області з заявою - запитом на отримання інформації. В зверненні позивач просила надати їй ознайомитись з матеріали справи відносно її правопорушення та відео запис самого правопорушення від 23 лютого 2020 року. 28 лютого 2020 року позивачу було надано можливість в департаменті УПП в Черкаській області ознайомитись з копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 23.02.2020 року Серії №ЕАК№2148598 №2297/41/24-2020 та відеозапис. Згідно змісту вказаної постанови поліцейський 1 бат. 3 роти УПП в Черкаській області Глизенко О. О. виніс 23.02.2020 року постанову, якою визнав ОСОБА_1 винуватою в тому, що вона 23.02.2020року в місті Черкаси о 09 год. 45 хв. керуючи Т.З. здійснила проїзд перехрестя вул. Смілянська на заборонений жовтий сигнал світлофора та не пред 'явила на вимогу реєстраційні документи чим порушив п. 2.4./б ПДР України. Виходить поліцейський визнав її винуватою не у порушенні проїзду перехрестя на жовтий сигнал світлофора, а в тому, що вона не пред`явила на вимогу реєстраційних документів. Наголошує, що вона не порушувала правил дорожнього руху і не виїжджала на перехрестя на жовте, а закінчувала його проїзд, була твереза і мала нормальне самопочуття, а лише побажала скористатися правом на правовому допомогу та через погану якість відео просила його ще раз переглянути. Переглянувши відео позивач так і не побачила будь-якого зафіксованого порушення з її боку, як водія автомобіля. Відповідно до п. 16.8 ПДР, яким передбачено, що «водій, який виїхав на перехрестя згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді». Повністю за аналогічних обставин, така ж ситуація вже розглядалась Верховним Судом. Верховний Суд України рішенням від 26.07.2019 Рпо справі№751/4088/17 зробив висновок, що водій діяв згідно з нормами ПДР і повинен був продовжити рух, незалежно від сигналу світлофора на виїзді, щоб не створювати аварійну ситуацію. Також суд вказав, що з урахуванням дорожньої обстановки, водій не зміг би зупинити транспортний засіб перед стоп-лінією, не вдаючись до екстреного гальмування, тому водій продовжив рух далі на жовте світло світлофора, забезпечуючи при цьому безпеку дорожнього руху, що відповідає вимогам ПДР. Не зважаючи на відсутність порушень з боку позивача ПДР поліцейський все ж таки склав постанову. Вважає, що притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.І ст. 126 КУпАП є незаконним, необгрунтованим та протиправним. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст. 245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що' сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно вимог ст. 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Як зазначає позивач поліцейський відразу ж «написав» постанову про адміністративне правопорушення. Однак розгляд справи на місці, без підготовки та надання їй часу для звернення за правовою допомогою, подання заперечення на постанову. документів, які характеризують особу, інших доказів по справі, порушує її права, передбачені ст. 268 КУпАП, якими вона не мала можливості скористатися. За таких обставин її процесуальні права при такому «розгляді» справи грубо порушено. Також в постанові відсутні, всупереч вимог ст. 283 КУпАП, номер і серія приладу (технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис), яким нібито було зафіксовано моє правопорушення, та чи мав цей прилад на момент фіксації всі дозволи для його використання. Враховуючі вищевикладене вважає, що постанова про адміністративне правопорушення винесена з порушеннями всіх її прав та чинного законодавства України, є необгрунтованою та незаконною, а тому підлягає скасуванню. Просить особливу увагу звернути суд на норму, встановлену ч. 2 статті 71 КАС, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Крім того у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Рішенням Конституційного Суду України від 26.05.2015 року № 5-рп/2015 визначено наступне: - 2.3. За Кодексом до цього переліку належать, зокрема, такі адміністративні правопорушення: порушення вимог пожежної безпеки в лісах (стаття 77); порушення правил полювання (частина перша статті 85); порушення правил рибальства (частина третя статті 85); порушення правил щодо карантину тварин, інших ветеринарно- санітарних вимог (стаття 107); викидання сміття та інших предметів з вікон і дверей вагонів поїздів, прохід по залізничних коліях у невстановлених місцях (частина третя статті 109); викидання за борт річкового або маломірного судна сміття та інших предметів (частина третя статті 116-2); провезення ручної кладі понад установлені норми і неоплаченого багажу (стаття 134); безквитковий проїзд (стаття 135); прояв неповаги до суду (стаття 185-3). Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 293 КпАП України, суд при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення, приймає рішення про скасування постанови та закриття справи. Вважає, що під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення відповідачем були порушені вимоги ст. 268, 283 КпАП України. Стаття 289 КУпАП зазначає, що «скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. Тобто останній день звернення зі скаргою (позовом) до суду сплив 03 березня 2020 року, але позивач отримала її лише 28.02.2020 року і тому не могла об`єктивно подати даний позов раніше, строк якого спливає 09.03.2020 року, що є вихідним днем. У випадку, коли останній день строку припадає на вихідний, святковий, чи інший неробочий день, днем закінчення строку вважається перший наступний за ним робочий день, а саме 10.03.2020 року якого вона і подає позов. За таких фактичних обставин, вона вважає, що має право просити суд на поновлення строку на подачу даного позову, щоб оскаржити дану незаконну постанову.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.03.2019 року за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Зокрема суд ухвалив, що відповідач протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі має право подати письмовий відзив разом з доказами, що обґрунтовують доводи його заперечень, який повинен відповідати положенням ст.162 КАС України.

26.03.2020 від відповідача УПП в Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 23.02.2020 р. о 09 год. 45 хв. відповідач ніс службу по забезпеченню публічної безпеки і порядку шляхом патрулювання на службовому автомобілі та виконував службові обов язки відповідно повноважень передбачених Законом України «Про Національну поліцію». В цей час відповідач став свідком того, як позивач, керуючи автомобілем ВМW X1 (днз НОМЕР_1 ) в м. Черкаси, на перехресті вул. Смілянська проїхав перехрестя на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР України. Зупинивши, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» зазначений автомобіль відповідач згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» звертаючись до позивача, який був за кермом автомобіля, представився (назвав прізвише, посаду спеціальне звання), згідно ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» проінформував про вищезазначене порушення ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Надалі, відповідач згідно п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.4 ПДР оголосив законні вимоги щодо пред'явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб. Проте позивач не виконав дану вимогу та не пред`явив для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. Відповідач повідомив позивачу, що це є порушенням ПДР, а саме п. 2.4., за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Після встановлення особи, відповідач згідно вимог ст. 279 КУпАП, з врахуванням ст. 280 КУпАП та ч. 2 ст. 36 КУпАП, здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення, при цьому роз`яснив позивачеві права та обов`язки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63

Конституції України. Під час розгляду справи позивач факт вчинення адміністративного правопорушення заперечував. Жодних заяв та/або клопотань перед та під час розгляду справи від позивача не надходило. Розглянувши справу, відповідач відповідно до ст. 258 КУпАП з дотриманням вимог ст. 283 КУпАП з врахуванням ч. 2 ст. 33 КУпАП, ст. 251 КУпАП, ст. 252 КУпАП виніс постанову серії ЕАК №2148598 за ч. 1 ст. 126 КУпАП відносно позивача та наклав стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) грн.. Надалі відповідач згідно ст. 285 КУпАП ознайомив позивача із змістом постанови по справі про адміністративне правопорушення, проте позивач відмовився отримувати копію. Також, позивачу було роз`яснено зміст ст. ст. 307,308 КУпАП, щодо порядку виконання постанови про накладення штрафу та ст. 289 КУпАП, щодо порядку оскарження постанови. Ознайомившись з позовом, відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти позову з наступних підстав. В позовній заяві позивач зазначає, що він не порушував ПДР, в`їжджав на перехрестя на зелений мигаючий сигнал світлофора, а забороняючий «жовтий» сигнал світлофора загорівся вже коли позивач був на середині перехрестя, тому він здійснив проїзд, щоб не вдаватись до екстреного гальмування. Тобто, виконував вимоги пунктів 8.11 та 16.8 ПДР, посилаючись на позицію Верховного суду у постанові від 26.07.20191 по справі №751/4088/17. Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: вживає заходів з метою виявлення адміністративни правопорушень; припиняє виявлені адміністративні правопорушення; здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення пр застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посяга на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ч.2 ст.122 КУпАП, проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону Україні «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Згідно п. 1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно п. 2.3.6) ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаній бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Пунктом 1.10 ПДР визначено, що дорожня обстановка - це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньоі розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом. Цим же пунктом визначено, що безпечна швидкість - це швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах. Пунктом 8.10 ПДР визначено, що у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки" якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів. Згідно п. 8.11 ПДР, водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці передбаченому пунктом 8.10 ПДР, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. Згідно з п. 16.8 ПДР, водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Згідно п. 8.7.3.ґ ПДР, жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів. Нормами п. 2.3 б) ПДР визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Із вищезазначеного слідує, що позивач під`їжджаючи до світлофору на перехресі повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, при увімкнені зеленого миготливого сигналу, який передує жовтому, врахувати технічний стан транспортного засобу та розрахувати можливість зупинки у місці, визначеному п.8.10 ПДР при увімкнені жовтою сигналу світлофора. Однак, позивач вищезазначених вимог ПДР не виконав, та доказів про неможливість зупинитися у визначеному ПДР місці при проїзді перехрестя, під час розгляду справи пр адміністративне правопорушення та при подачі позовної заяви до суду не надав, отже зазначені відомості є неналежними обґрунтуваннями позовної заяви та в діях позивав наявний склад адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП. На обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що не пред`являв посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, оскільки він не ознайомився з доказами вчиненого ним правопорушення, маючи на увазі безпідставну зупинку та відсутність допустимих і належних доказів факту порушення ним ПДР. Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної осои в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особі яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуютьс особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей документів, а також іншими документами. Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнії переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. В силу положень ст.222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають, в том числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національні поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Частинами 2-5 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинень правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Відповідно до п.2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення. Згідно ч.2 ст.36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень. На відеозаписі зі службового відео реєстратора, який пред`являвся позивачу для ознайомлення під час розгляду справи та прийнято відповідачем, як належний та допустимий доказ, видно, що транспортний засіб, яким, як було встановлено, керував позивач, проїхав перехрестя на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора. З вищенаведеного можна зробити висновок, що позивач під час руху або умисно не виконав вимог ПДР, або був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та не вибрав безпечної допустимої швидкості, щоб вчасно зупинитися згідно вимог ПДР. Відповідно, у відповідача були законні підстави вимагати пред 'явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб позивачем. В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів. Відповідно до пункту 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За приписами пункту 2.4 ПДР України, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України. Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII. А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»). Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія маги при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Частиною першою ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб. Разом з тим, як видно з відеозаписів зі службових відеореєстраторів, позивач відмовився пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб для перевірки на вимогу працівника поліції, що вказує на правомірність притягнення його до відповідальності та накладення адміністративного стягнення на підставі ч.1 ст. 126 КУпАП. Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Докази вчинення правопорушення позивачем, а саме проїзд перехрестя на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора, йому надавались для ознайомлення. Докази відмови пред`являти відповідні документи позивачем - надаються разом з відзивом до суду. На думку позивача, він мав право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною. Такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи. При цьому, з наданого відеозапису, з поміж іншого, видно, що позивач зазначив про готовність пред`явити документи лише після надання йому доказів вчинення порушення ПДР, що стали підставою для зупинки його транспортного засобу. Як вбачається, дані докази були пред`явлені, проте позивач на них не зважав. В позовній заяві позивач зазначає, що оскаржувана постанова складена з порушенням ст. 283 КУпАП, а саме: не містить відомості про номер і серію приладу, яким зафіксовано правопорушення. Дана інформація не відповідає дійсності та спростовується наданою двохсторонньою копією постанови про адміністративне правопорушення серії №2148598 від 23.02.2020 р. та відеозаписом зі службових відеореєстраторів. Згідно Наказу МВС України від 07.11.2015 р. №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» у Розділі 4 Інструкції в пункті 5 вказано, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. Згідно ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1)попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2)забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Використання службових відеореєстраторів відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», зокрема і автомобільних, регламентується Наказом МВС №1026 від 18.12.2018 р. «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», в якому в частині 3 розділу І визначено, що відеореєстратор - це пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації. Так, в ст. 283 КУпАП вказано, що постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Проте конкретного пункту для внесення та які саме відомості мають бути - статтею 283 КУпАП не передбачено. Натомість, з наданої копії оскаржуваної постанови (як і позивачем, так і відповідачем) видно, що до неї в п.9 внесено відомості: «До постанови додається відео з реєстратора службового авто, камера 00116». Тобто, технічний засіб, а саме відеореєстратор з автомобіля та нагрудний відеореєстратор і відомості про відео з них внесені до оскаржуваної постанови. Також позивачу в процесі розгляду справи про вчинене ним адміністративне правопорушення було надано для ознайомлення відеозапис із зафіксованим правопорушенням, який згідно ст.251 КУпАП та 252 КУпАП був прийнятий та оцінений відповідачем, як належний та допустимий доказ на підставі якого правомірно винесено постанову по справі. У позовній заяві позивач зазначає, що всупереч вимогам ст. 268 КУпАП, відповідач відмовив йому в клопотанні скористатися юридичною допомогою. Дана інформація також не відповідає дійсності, оскільки позивач під час розгляду справи не заявляв жодних клопотань та заяв, лише надав усні пояснення стосовно свого проїзду на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора. Також на відеозаписі зі службового відеореєстратора чітко видно, як відповідач кілька разів запитував позивача, чи бажає вона скористатися правами, які він озвучив відповідно до ст.268 КУпАП, на що позивач відповіла «ні». Крім того, не підтверджені доводи позивача про те, що при розгляді стосовно нього справи про адміністративне правопорушення відповідачем не надано можливості скористатися правничою допомогою, не можуть бути підставою для скасування вказаної вище постанови, оскільки розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене я. 1 ст. 126 КУпАП, розглядається на місці його вчинення. Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягненню особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП. Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться пр позбавлення особи свободи. Санкція ч. 1 ст. 126 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскаржена постанови про адміністративне правопорушення в суді, відтак подальший захист прав свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень. При цьому слід звернути увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку. Відтак, доводи, зазначені в позовній заяві не знаходять свого підтвердження та, на думку відповідача, мають сприйматися судом критично. У позовній заяві позивач зазначає, посилаючись на рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015 року по справі №1-11/2015, що справа про адміністративне правопорушення не може бути розглянута безпосередньо на місці вчиненні правопорушення, а має розглядатись за місцем його вчинення. Проте, з доводами позивача не погоджуються та вважають, що відповідачем на місці вчинення правопорушення розгляд справи було здійснено згідно ч. 4 ст. 258 КУпАП, яка визначає, що у випадках, передбачених ч. 1. та 2 цієї статті (протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції), уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративні правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу. Вищезазначені доводи відповідача обґрунтовуються п. 38 Розділу 1 Закону Україні «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015року № 596-VІІІ, внесено зміни до ст. 258 КУпАП після частини першої доповнено новою частиною такого змісту: «Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, ті адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованих в автоматичному режимі». Тобто, даними змінами було розширено перелік адміністративних правопорушень, розгляд яких відбувається за скороченим провадженням та адміністративне стягнення за яким накладається саме на місці вчинення правопорушення, а не за місцем знаходження органу. Окрім того, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 року, справа № 750/8192/16-а, Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.12.2016 року, К/800/36352/16 та постановою Верховного Суду України ви 31.01.2018 р. (провадження № К/9901/5974/18, справа № 489/1525/16-а) визначено, що винесення постанови поліцейським на місці вчинення правопорушення без складання протоколу є правомірним. Із вищезазначеного слідує, що позивач не врахувавши даних норм законодавства невірно здійснивши тлумачення норм права, хибно дійшов до висновку про те, що справа про інкриміноване йому адміністративне правопорушення повинна була розглядатися відповідно вимог ст. 276 КУпАП за місцем вчинення правопорушення (місцем знаходження органу уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення). У позовній заяві позивач вказує на протиправність дій відповідача при винесенні оскаржуваної постанови. Таке твердження позивача не відповідає дійсності та спростовується наданим відзивом на адміністративний позов та відеозаписом правопорушення. Будь-які відомості, які б підтверджували неправомірність дій відповідача в матеріалах справи відсутні та не були додані позивачем до позовної заяви. Крім того, ч. 3 ст. 286 КАС визначає лише конкретні види рішень, які за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності уповноважені виносити місцеві загальні суди як адміністративні, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасування рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Із вищезазначеного слідує, що викладені позивачем доводи не є належним обґрунтуванням адміністративного позову, щодо порушення відповідачем норм матеріального чи процесуального права та не спростовують наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Враховуючи вшцевикладене, вважають, що відповідач діяв виключно на підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України і постанова винесена ним з дотриманням та у повній відповідності норм матеріального і процесуального права та є такою, яка не має підстав для скасування.

На підставі викладеного вище просять суд відмовити в задоволенні позову.

26.03.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. У відзиві вказано, що позивач не виконав вимог п.8.10. ПДР та доказів про неможливість зупинитися у визначеному даним пунктом ПДР місці при проїзді перехрестя, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та при подачі позовної заяви до суду не надав. Проте позивач не зобов 'язаний доказувати неможливість зупинки в визначеному пунктом 8.10 ПДР місці, оскільки він рухався на дозволяючий «зелений» сигнал світлофора, який при перетині дорожньої розмітки 1,12. «стоп-лінія» і в`їзді на перехрестя змінився на «зелений миготливий», що також дозволяє рух. Згідно п. 8.7.3 в) ПДР, «зелений миготливий» сигнал світлофора дозволяє рух. Крім того, із наданого відповідачем відеозапису ймовірного правопорушення (відеофайл «2020_0223_094006_1»), не видно на який сигнал світлофора вона перетинала дорожню розмітку 1.12 «стоп-лінію», оскільки його службовий автомобіль знаходився далеко позаду, що не дає можливості чітко визначити чи було вчинене нею адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, чи ні. Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов 'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Окрім того, на відеозаписі чітко видно, що під час розгляду справи відповідач виніс рішення щодо притягнення її до відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, при цьому сам не ознайомившись з доказом її правопорушення (відеофайл «1_», починаючи з 03 хв. 30 сек. по 06 хв. 00 сек. Відеозапис позивачу показувала дівчина-поліцейський, яка не являється стороною по справі і не мала ніякого правового статусу в даному провадженні. Даний відеозапис вона завантажила з автомобільного відеореєстратора на свій телефон, після чого показала їй, де вона не помітила жодних порушень ПДР зі свого боку. Про що і заявляла відповідачу, про те він не прийняв її усні пояснення до уваги, як і не ознайомився сам з тим відеозаписом. Можливо, якби відповідач переглянув відеозапис, то закрив би провадження по справі за відсутністю події та складу правопорушення, відповідно до ч.1 ст.247 КУпАП. Таким чином, відповідачем порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, зазначену нижче. Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Відповідно до ст. 246 КУпАП, порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи» про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Відповідно до ст. 279 КУпАП, розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає траву, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст.283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити відомості, зокрема: опис обставин, установлених під час розгляду справи; дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа. Оскаржувана постанова серії ЕАК №2148598 від 23.02.2020 р. не містить опису точних обставин установлених під час розгляду справи. Якщо бути ще біль точним, то взагалі під час розгляду справи про проїзд позивачем перехрестя на забороняючий сигнал світлофора, відповідачем не встановлено ні обставин вчинення правопорушення, ні точного його місця вчинення. Як видно з наданого відповідачем відеозапису (відеофайл «1_», починаючи з 00 хв. 35 сек. по 06 хв. 00 сек., ним не пояснено де саме нею вчинено вказане правопорушення (яке саме конкретно перехрестя). Так само це не вказано в оскаржуваній постанові в п.6 при описі обставин та суті правопорушення. Також постанова ЕАК№2148598 від 23.02.2020р. містить не вірний час вчинення правопорушення. В постанові зазначено цей час як «09:45 год.», проте на відеозаписі відповідач повідомив, що притягне її до відповідальності за те, що вона не пред`явила документи о 09:55 год.. Склад правопорушення- це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак протиправного соціально шкідливого діяння, за вчинення якого винна особа несе юридичну відповідальність. Склад правопорушення містить чотири необхідні елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкта і суб`єктивну сторону правопорушення. Відсутність чи невідповідність хоча б одного з елементів - вказують на відсутність самого складу правопорушення. Об`єктивна сторона правопорушення - сукупність зовнішніх ознак, що характеризують дане правопорушення: протиправне діяння (дія чи бездіяльність) суб`єкта права; його шкідливі наслідки (спричинений шкідливий результат або погроза його настання); причинно-наслідковий зв`язок між діянням і шкідливим результатом; спосіб вчинення правопорушення; місце і час. оточення тощо. Крім того не відомо, як була встановлена особа позивача і звідки взяті відомості, які внесені до оскаржуваної постанови, якщо відповідач її особу не встановлював. Відповідач розглянув справу (відеофайл «3», починаючи з 01 хв. 00 сек. по 06 хв. 00 сек.) не встановивши особу, відносно якої розглядалася справа в її присутності, таким чином порушивши вимоги ч.2 ст.279 «Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення» КУпАП , а саме, «посадова особа, що розглядає справу, оголошує яка справа підлягає розгляду та хто притягається до адміністративної відповідальності». Відповідно до ч.4 ст.258, у випадках, передбачених ч.1 та ч.2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст.285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилаеться особі, щодо якої її винесено. У випадках, передбачених ст.258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення. Згідно Наказу МВС України від 07.11.2015 р. №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (далі - Наказ МВС №1395) у Розділі 4 в пункті 1 вказано, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Згідно Наказу МВС №1395 у Розділі 4 в пункті 5 вказано, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягненні по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. Як видно із оскаржуваної постанови та з наданого відеозапису зі службових відеореєстраторів, справу відносно позивача розглядав відповідач - поліцейський Глизенко Олександр Олексійович. Виходячи із положень чинного законодавства - виносити і оголошувати постанову по даній справі мав також він. Проте на відеозаписі чітко видно, що оскаржувану постанову виносить дівчина- поліцейський (колега відповідача), яка не мала ніякого правового статусу в даному провадженні (заповнювала електронну форму та роздруковувала). Відповідач навіть не диктував їй відомості про визначені і встановлені ним обставини та прийняте ним рішення, і навіть не перевірив, чи вірно внесені нею дані відповідно до розглянутої ним справи. Лише на 04 хв. 01 сек. відеофайлу «2_» сказав колезі, щоб вона сіла в машину та понадруковувала там все необхідне. Таким чином, відповідач порушив вищезазначені вимоги законодавства. Також, всупереч вимог ст. 285 КУпАП, відповідачем після закінчення розгляду справи не було оголошено постанову по цій справи. Як видно на 07 хв. 20 сек. відеофайлу «2_», Відповідач лише запитав, чи бажає вона отримати копію постанови, не оголосивши її змісту. Не знаючи, що то за документ і про що ця постанова, вона відмовилась отримувати копію. Оскільки відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факт порушення позивачем п.8.7.3.г) ПДР (проїзд на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора), вважає неправомірними вимоги відповідача про пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб, а позивач в свою чергу не був зобов`язаний виконувати дану вимогу. Тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.03.2019р. по справі№686/11314/17. Отже, із вищезазначеного слідує, що відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності спочатку за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а потім за ч.1 ст. 126 КУпАП.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримала, просила суд позов задовольнити. Суду додатково пояснила, що проїжджала на «мигаючий зелений». При розгляді адміністративної справи зазначала, що потребує юридичної допомоги. Доказів щодо отриманя постанови 28.02.2020 не має та довести факт отримання її саме у вказану дату не може.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.02.2020 поліцейським роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області старшим лейтенантом поліції Глизенком О.О. винесено постанову серії ЕАК № 2148598 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП у розмірі 425 грн.. Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що 23.02.2020 водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ проїхав перехрестя вул. Смілянська на заборонений «жовтий» сигнал світлофора та не пред`явила посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.4.а. ПДР - керування ТЗ особою, яка не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на ТЗ, а у випадках, передбачених законодавством, ліцензійної картки на ТЗ, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних ТЗ.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України. Аналогічні положення закріплені законодавцем у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII. А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

В позовній заяві позивач зазначає, що вона не порушувала ПДР, при цьому в`їжджала на перехрестя на зелений мигаючий сигнал світлофора, а забороняючий «жовтий» сигнал світлофора загорівся вже коли вона була на середині перехрестя, тому вона здійснила проїзд, щоб не вдаватись до екстреного гальмування. Тобто, виконувала вимоги пункти 8.11 та 16.8 ПДР, посилаючись на позицію Верховного суду у постанові від 26.07.20191 по справі №751/4088/17.

Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: вживає заходів з метою виявлення адміністративни правопорушень; припиняє виявлені адміністративні правопорушення; здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення пр застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посяга на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений поряда управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч.2 ст.122 КУпАП, проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону Україні «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Згідно п. 1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п. 2.3.6) ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Пунктом 1.10 ПДР визначено, що дорожня обстановка - це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньоі розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом. Цим же пунктом визначено, що безпечна швидкість - це швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах.

Пунктом 8.10 ПДР визначено, що у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки" якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Згідно п. 8.11 ПДР, водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці передбаченому пунктом 8.10 ПДР, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 16.8 ПДР, водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді.

Згідно п. 8.7.3.ґ ПДР, жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Пунктом 2.3 б) ПДР визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що не пред`являв посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, оскільки вона не ознайомилася з доказами вчиненого нею правопорушення, маючи на увазі безпідставну зупинку та відсутність допустимих і належних доказів факту порушення ним ПДР.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особі яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнії переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають, в том числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національні поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Керуючись положеннями ст. 276 КУпАП поліцейського УПП в Черкаській області Глизенко О.О. розглянув справу про адміністративне правопорушення за місцем його вчинення та, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст. 283 КУпАП виніс постанову про адміністративне правопорушення.

Частинами 2-5 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинень правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Згідно ч.2 ст.36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Розділом 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України. Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII. А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Частиною першою ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.

Разом з тим, як видно з відеозаписів зі службових відеореєстраторів досліджених в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 відмовилася пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб для перевірки на неодноразові вимоги працівника поліції, а саме о 09:51:17 год., 09:52:14 год., 09:59:28 год., 09:52:46 грн., 09:53:06 год., 09:53:24 год., 09:54:26 год., 09:55:03 год., 09:55:53 год., 09:56:39 год., що вказує на правомірність притягнення її до відповідальності та накладення адміністративного стягнення на підставі ч.1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Докази вчинення правопорушення позивачем, а саме проїзд перехрестя на забороняючий «жовтий» сигнал світлофора, йому надавались для ознайомлення, про що свідчить відеозапис зі службового відеореєстратора досліджений в судовому засіданні, на якому позивач ОСОБА_1 зазначила про готовність пред`явити документи лише після надання їй доказів вчинення порушення ПДР, що стали підставою для зупинки її транспортного засобу. Як вбачається з відео, вказані докази були пред`явлені, проте позивач на них не зважала та вимогала разом з присутнім чоловіком від патрульного поліцейського декілька раз перглянути продемонстроване раніше відео.

Також в своєму позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувана постанова складена з порушенням ст. 283 КУпАП, а саме: не містить відомості про номер і серію приладу, яким зафіксовано правопорушення.

Згідно Наказу МВС України від 07.11.2015 р. №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» у Розділі 4 Інструкції в пункті 5 вказано, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Використання службових відеореєстраторів відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», зокрема і автомобільних, регламентується Наказом МВС №1026 від 18.12.2018 р. «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», в якому в частині 3 розділу І визначено, що відеореєстратор - це пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Проте конкретного пункту для внесення та які саме відомості мають бути - статтею 283 КУпАП не передбачено.

Як вбачається з наданої копії оскаржуваної постанови до неї в п.9 внесено відомості: «До постанови додається відео з реєстратора службового авто, камера 00116». А саме технічний засіб, а саме відеореєстратор з автомобіля та нагрудний відеореєстратор і відомості про відео з них внесені до оскаржуваної постанови.

А тому твердження позивача про те, що оскаржувана постанова складена з порушенням ст. 283 КУпАП, а саме: не містить відомості про номер і серію приладу, яким зафіксовано правопорушення, суд не приймає до уваги, оскільки воно не відповідає дійсності та спростовується наданою двохсторонньою копією постанови про адміністративне правопорушення серії №2148598 від 23.02.2020 р. та відеозаписом зі службових відеореєстраторів.

Також позивач зазначає в своєму позові зазначає, що всупереч вимогам ст. 268 КУпАП, відповідач відмовив йому в клопотанні скористатися юридичною допомогою. Дане не відповідає дійсності, оскільки їй було надано право скористатися послугами адвоката. Однак, як вбачається з пояснень позивача та дослідженого у судовому засіданні диску позивач, замість вказаного, зателефонувала своєму чоловікові, який не є професійним адвокатом. Отже, вибір саме такого права на юридичний захист нею було використано на власний розсуд.

Як вбачається з відеозапису зі службового відеореєстратора відповідач кілька разів запитував позивача, чи бажає вона скористатися правами, які він озвучив відповідно до ст.268 КУпАП, на що позивач відповіла відмовою. Також під час розгляду матеріалів адміністративного протоколу ОСОБА_1 спілкувалась з присутньою в автомобілі особою чи зачиняла вікно.

Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться пр позбавлення особи свободи.

Санкція ч. 1 ст. 126 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту.

Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскаржена постанови про адміністративне правопорушення в суді.

Згідно ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених ч. 1. та 2 цієї статті (протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції), уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративні правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу, що і було здійснено відповідачем на місці вчинення правопорушення.

Пунктом 38 Розділу 1 Закону Україні «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015року № 596-УІІІ, внесено зміни до ст. 258 КУпАП після частини першої доповнено новою частиною такого змісту: «Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, ті адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованих в автоматичному режимі». Даними змінами розширено перелік адміністративних правопорушень, розгляд яких відбувається за скороченим провадженням та адміністративне стягнення за яким накладається саме на місці вчинення правопорушення, а не за місцем знаходження органу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 року, справа № 750/8192/16-а, Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.12.2016 року, К/800/36352/16 та постановою Верховного Суду України ви 31.01.2018 р. (провадження № К/9901/5974/18, справа № 489/1525/16-а) визначено, що винесення постанови поліцейським на місці вчинення правопорушення без складання протоколу є правомірним.

Із вказаного вище слідує, що позивач не врахувавши даних норм законодавства помилково дійшла висновку про те, що справа про інкриміноване їй адміністративне правопорушення повинна була розглядатися відповідно вимог ст. 276 КУпАП за місцем вчинення правопорушення (місцем знаходження органу уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення).

Частина 3 ст. 286 КАС визначає лише конкретні види рішень, які за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності уповноважені виносити місцеві загальні суди як адміністративні, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасування рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Із вищезазначеного слідує, що викладені позивачем доводи не є належним обґрунтуванням адміністративного позову, щодо порушення відповідачем норм матеріального чи процесуального права та не спростовують наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Враховуючи викладене вище, суд критично розцінює твердження позивача про те, що відповідач відмовив йому в клопотанні скористатися юридичною допомогою.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від відповідальності.

Відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, не створювати небезпечні умови для дорожнього руху.

Згідно п. 1.1 ПДР ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху по всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закриті території тощо), повинні ґрунтуватись на вимогах цих Правил.

У судовому засіданні переглянуто та надано оцінку відеозапису з нагрудної камери патрульних, з якого вбачається, щопозивач відмовилася пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб для перевірки на неодноразові вимоги працівника поліції, а саме о 09:51:17 год., 09:52:14 год., 09:59:28 год., 09:52:46 грн., 09:53:06 год., 09:53:24 год., 09:54:26 год., 09:55:03 год., 09:55:53 год., 09:56:39 год..

Таким чином, в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами факт порушення ОСОБА_1 ПДР України.

Відповідно до тексту постанови Верховного Суду від 17.05.2018 року, у справі № 753/4366/17 вказано, що не спростовує здійсненого позивачем адміністративного правопорушення факт не надання йому під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху роз`яснень, передбачених положеннями статей КУпАП. Ці недоліки не можуть бути підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зауважує, що в обґрунтування пропущеного строку звернення до суду, позивач зазначила, що останній день звернення з позовом до суду сплив 03.03.2020, але вона отримала постанову про накладення на неї адміністративного стягнення лише 28.02.2020, а тому не могла подати позов раніше, строк якого спливає 09.03.2020, що є вихідним днем. У випадку, коли остінній день строку припадає на вихідний, святковий, чи інший робочий день, днем закінчення строку вважається перший наступний за ним робочий день, а саме 10.03.2020, коли нею подано позовну заяву.

Таким чином, позивач вважає, що нею пропущено строк з поважних причин та просила суд поновити пропущений строк звернення до суду.

Строки звернення до суду визначені ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку. Суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити "визнати поважними причини пропуску процесуальних строків".

Відповідно, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

З урахуванням положень ст.ст. 122, 123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У зв`язку з наведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом поважними.

З огляду на зазначене, беручи до уваги, що постанова прийнята правомочним органом, стягнення накладено в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2148598 від 23.02.2020 року слід залишити без змін, а позов - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 126 КУпАП, ст. 2, 19, 132, 134, 241-251 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до поліцейського Управління патрульної поліції у Черкаської області Департаменту патрульної поліції Глизенко Олександра Олексійовича про визнання дій незаконними, визнання постанови протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст буде виготовлений 18.05.2020.

Головуючий: Н. М. Кондрацька