Справа № 160/1633/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2020 року Справа № 160/1633/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд:
- визнати дії Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік ОСОБА_1 учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у порядку ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 року № 230/96-ВР - протиправними;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради нарахувати та виплатити у порядку ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції від 06.06.1996 р. № 230/96-ВР інваліду війни ІІ групи ОСОБА_1 щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2019 рік у сумі - 20 745 грн.;
- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2019 р. у сумі - 20 745 грн. на користь інваліда війни ІІ групи ОСОБА_1 у порядку ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції від 06.06.1996р. № 230/96-ВР;
- задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 у повному обсязі;
- звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору згідно п.9) «особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю»; ( Пункт 9 частини першої статті 5 в редакції Закону № 2443-VІІІ від 22.05.2018), п.10) «позивачі- громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» ч.1 ст. 5 Закону України «Про сплату судового збору».
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Позивач має право отримувати щорічну одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат на рік. У березні 2019 року Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 120 грн., та не погодившись з розміром виплати звернувся до Відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати допомоги на оздоровлення в збільшеному розмірі. Проте, Відповідач відмовив Позивачу у перерахунку, у зв`язку з чим останній звернувся до суду.
Позивач вважає, що відповідач при виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2019 рік як особі з інвалідністю II групи в розмірі 120 грн протиправно застосував постанову Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 р. № 562 (надалі - Постанова № 562), оскільки вимогами ч. 3ст. 22 Конституції України прямо передбачено, що при прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року позовну заяву за позовом ОСОБА_1 прийнято до розгляду та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 05.03.2020 року Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Відповідач зазначив, що ст. 48 Закону №796-XII визначає, що компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України. Тому щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення виплачено позивачу у 2019 році відповідно до Постанови КМ України №562 у розмірі 120 грн. Стверджував, що у нього були відсутні правові підстави для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу в нарахуванні щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.
24.03.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої висловлено незгоду з доводами відповідача та посилаючись на практику судів, висновки яких, на думку позивача є такими, що мають бути враховані при розгляді даної справи, наполягають на задоволенні позову з огляду на викладеній у позовній заяві правовій позиції.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .
Крім того, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для постраждалих осіб, внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Як підтверджено відповідачем, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, має статус особи з інвалідністю ІІ групи.
У березні 2019 року Позивачу було виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2019 рік в розмірі 120,00 гривень, що підтверджується довідкою про отримання допомоги № 1585 від 24.02.20 року.
Не погодившись із вищезазначеною виплатою, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату нарахованої за 2019 рік суми щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС виходячи із розрахунку п`яти мінімальних заробітних плат. В обґрунтування розміру цієї соціальної виплати посилався на ст. 48 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідач перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення позивачу в розмірі більше ніж 120,00 гривень не здійснив, що не заперечується учасниками справи.
Листом від 04.06.2019 № Р-460-П Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради повідомило позивача про те, що надати інформацію про недоплачені суми щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік не вбачається за можливе, оскільки така інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною).
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення врегульовано в Законі України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XIІ).
Відповідно до вимог ст. 48 Закону №796-XII (у редакції від 09.07.2007), передбачалося, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам другої групи в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат.
Законом України від 28.12.2007 №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни, зокрема, до ст. 48 Закону №796-XII, та викладено цю норму у редакції, згідно з якою, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 таке звуження права осіб на одержання щорічної допомоги на оздоровлення і положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 р. №107-VI про внесення таких змін до редакції ст. 48 Закону №796-XII визнано неконституційними та зазначено, що Закон №796-XII діє в попередній редакції, тобто від 9 липня 2007 р., відповідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення складав п`ять мінімальних заробітних плат.

У подальшому Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 р. №76-VIII внесено зміни, зокрема, до ст. 48 Закону №796-XII, та вказану статтю викладено у редакції, згідно з якою щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», в зазначеній частині цей Закон набирає чинності із 1 січня 2015 р.

Отже, починаючи з 01.01.2015 ст. 48 Закону №796-XII не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. Зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

У Рішенні №3-рп від 25.01.2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 ст. 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України №760 від 26.10.2016 Про затвердження «Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян» щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь в ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірах, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання вимог ст. 48 Закону №796-XII Кабінетом Міністрів України визначено порядок та розмірах соціальних виплат (допомоги), передбачених цією статтею.

Так, розмір щорічної допомоги на оздоровлення передбачено постановою Кабінету міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №562 від 12.11.2005 року (далі Постанова №562), відповідно до якої розмір щорічної разової грошової допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення: інвалідам I і II групи - 120 гривень.

Як встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, особою з інвалідністю ІІ групи, отже, на підставі ст. 48 Закону №796-XII та постанови №562 йому підлягала виплаті щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 120 грн.

Саме таку суму відповідачем у березні 2019 р. було виплачено позивачу за 2019 рік.

Водночас, при вирішенні справи судом не може бути взято до уваги посилання позивача на положення ст. 48 Закону №796-XII, які, на його думку передбачають, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат на момент проведених виплат, враховуючи таке.

Правове регулювання щодо розміру виплат зазнало змін. Суд не може застосувати ст. 48 названого Закону в редакції, наведеній позивачем, оскільки вона є нечинною.

Суд зазначає, що із 01.01.2015 ст. 48 вказаного Закону діє в іншій редакції, згідно з якою компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, посилання позивача на ст. 48 Закону в редакції, що є нечинною, є помилковим, відтак ця норма застосуванню не підлягає.

Тому суд застосовує норму ст. 48 цього Закону в редакції, що була чинною як на час виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у 2019 році, так і на час звернення позивача до відповідача за здійсненням перерахунку цієї допомоги.

Отже, виплата щорічної допомоги на оздоровлення передбачена Постановою КМ України №562, відповідно до якої відповідач і здійснив таку виплату позивачу. Іншого розміру допомоги на оздоровлення у 2019 році законодавством не встановлено, а ст. 48 Закону №796-XII, починаючи з 01.01.2015, не визначає розміру такої допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 216/4125/16-а від 23.10.2019 року.

Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №562 щодо розмірів допомоги на оздоровлення внесено не було.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах, більших ніж ті, що встановлені Кабінетом Міністрів України, у тому числі і з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік», оскільки норма закону, що раніше визначала таку виплату в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, вже не була чинною.

Щодо твердження позивачів про те, що встановлені Урядом України розміри щорічної допомоги на оздоровлення звужують та зменшують обсяг його прав, гарантованих ст.22 Конституції України, суд зазначає таке.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості..

Крім того, при вирішенні справи судом враховано, що Конституційний Суд України у Рішенні від 17.07.2018 №6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) п.п.2-7, 12 та 14 п. 4 розд.Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 р. №76-VIII, надав висновок щодо неконституційності окремих статей вказаного Закону, проте не зробив жодних висновків щодо невідповідності Конституції України чинної редакції ст. 48 Закону №796-XII. Отже, ця норма є чинною і неконституційною не визнавалася.

Відтак, нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі згідно вимог діючої на цей час Постанови КМ №562, а не норм ст. 48 Закону №796-XII, що діяли до 01.01.2015, не суперечить вимогам ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення, діяв відповідно до норм чинного законодавства України, вірно застосувавши нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює розмір виплати вказаної допомоги на оздоровлення, та дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи було спростовано відповідачем. Натомість, відповідачем доведено суду правомірність та законність дій, що оскаржувалися позивачем.

Наведене свідчить, що дії відповідача були правомірними. Право позивача на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у передбаченому чинним законодавством розмірі не порушено. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-міської районної у м. Кривому Розі ради (50000, м. Кривий Ріг, вул. Леніна, 27) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Горбалінський