Справа № 420/1718/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1718/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

28.02.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивачі просять суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату позивачам пенсії за віком, як непрацюючим пенсіонерам, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з урахуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації та виплачувати пенсії на відповідні банківській рахунки;

02.03.2020 року (вх. №ЕП/2093/20) засобами електронної пошти до суду від позивачів надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивачі просять суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з урахуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації та виплачувати пенсії на відповідні банківській рахунки;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з урахуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації та виплачувати пенсії на відповідні банківській рахунки;

02.03.2020 року (вх. №ЕП/2094/20) засобами електронної пошти до суду від позивачів надійшла заява, в якій викладені аргументи позивачів щодо об`єднання в одному провадженні заявлених позовних вимог (з урахуванням уточнень).

02.03.2020 року підставі Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20.08.2019 № 814, працівниками відділу судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи складено акти №136 та №137 про те, що під час відкриття вищевказаних електронних листів не виявилось доданих до них документів.

Ухвалою суду від 04.03.2020 року позов залишено без руху та надано позивачам строк на усунення недоліків позову.

11.03.2020 року (вх. №ЕП/2313/20) від позивачів до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із:

1) позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, викладеною українською мовою, в якій позивачі просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений пенсіонеру банківській рахунок;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з застосуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений пенсіонеру банківській рахунок;

2) квитанцією №81876 від 10.03.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн.;

3) квитанцією №81809 від 10.03.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що з 2011 року, позивачі перебувають на пенсійне обліку та отримують пенсію за віком в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. Виплата пенсій проводилася по листопад 2017 року на банківські рахунки пенсіонерів, відкриті в Акціонерному банку " Південний", з грудня 2017р. по вересень 2019 р. виплата пенсій органом ПФУ переведена на пошту, для чого позивачами щорічно надавалися до органу ПФУ нотаріальні апостильовані довіреності на представника, якими одночасно підтверджувався факт знаходження їх в живих. З жовтня 2019 р. виплата пенсій на пошті, а також через банківський рахунок, припинена.

У позові вказано, що на заяву позивачів від 23.12.2019 р., у зв`язку з протиправним припиненням / призупиненням виплати пенсій за віком, відповідачем 08.01.2020 р. роз`яснено, що виплата пенсії може проводитися на банківський рахунок виключно, за умови особистого звернення пенсіонерів до органу ПФУ із заявою про виплату пенсії на банківський рахунок. 31 січня 2020 р. представник пенсіонерів звернувся до відповідача з особисто підписаними пенсіонерами заявами встановленого зразка про відновлення виплати пенсії, додавши необхідні документи в оригіналах і копіях, проте в прийомі заяв від представника було відмовлено, з посиланням на обов`язок особистого звернення пенсіонерів до органу ПФУ. Позивачі вважають дії відповідача щодо припинення / призупинення виплати пенсій за віком, по підставі непроходження ідентифікації / верифікації, відмова від прийому від представника за дорученням заяв про відновлення виплати пенсії, з необхідними документами, неправомірними і такими, що порушують конституційне право позивачів на пенсійне забезпечення в старості.

На думку позивачів, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача відновити виплату пенсій позивачам, як непрацюючим пенсіонерам, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 р., з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсій, і виплачувати пенсії на певні пенсіонерами банківські рахунки , з таких підстав .

Також, у позові вказано, що позивачами щорічно надавалися до органу ПФУ нотаріальні апостильовані довіреності на представника, якими підтверджується факт знаходження їх в живих. Доводи відповідача про те, що особисто підписану заяву пенсіонера може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто, не просто звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника, відповідно до Закону України "Про звернення громадян", а й взагалі унеможливлює реалізацію конституційного права на пенсійне забезпечення пенсіонера, який проживає за кордоном.

Як вказують позивачі, у листі представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.10.2018 року №4/8-А320332.18-5/04-87 зазначено, що отримана від Пенсійного фонду України інформація свідчить про те, що рішення визначеної у зверненні ситуації посилюється тим, що, як передбачено чинним законодавством, загальні умови відновлення виплати пенсії (які передбачають необхідність особистого звернення особи з відповідною заявою) неприйнятні для громадян України, які тимчасово перебувають за межами держави і з об`єктивних причин не можуть повернутися в Україну і особисто подати заяву про відновлення виплати пенсії, а тому вимагає коригування. Однак, під "подачею заяви" слід розуміти - особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера, вже підписаного ним або його законним представником, в приймальню органу ПФУ.

Ухвалою суду від 16.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні)

Вказаною ухвалою судом вирішено проводити розгляд справи в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

09.04.2020 року (вх. №ЕП/5030/20) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.91-96), в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає позовні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підставі.

У відзиві вказано, що 08.01.2020 року Головним управлінням у порядку Закону України «Про звернення громадян», було розглянуто заяву позивачів, щодо поновлення виплати пенсії позивачам та рішенням була надана обґрунтована та вмотивована відповідь про відмову. Як стверджує відповідач, позивачами не було подано документів передбачених п. 2.9 Порядку № 22-1. В наданих до Головного управління документах відсутні відомості, які підтверджують, що позивачі є громадянами України, а місце їх проживання є Держава Україна.

Як зазначено у відзиві, оскільки позивачі фактично не проживають на території України, виплата пенсії повинна проводитися відповідно до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів пенсій через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (зі змінами). При цьому також необхідно враховувати, що між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль. Таким чином, на думку відповідача, не вбачається жодних підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вказані позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними.

Окрім того, відповідач зазначає, що позовна вимога щодо поновлення виплати пенсії позивачам з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів не підлягає задоволенню, оскільки судом не може прийматись рішення про поновлення виплати пенсії та втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

У відзиві також вказано, що необґрунтованою є вимога щодо стягнення з Головного управління витрат по сплаті судового збору, оскільки зважаючи на положення ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

13.04.2020 року (вх. №15269/20) від представника відповідача до суду надійшов лист разом із матеріалами пенсійних справ позивачів (а.с.97-220).

04.05.2020 року (вх. №ЕП/6338/20) від позивача - ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи по суті за відсутністю позивача та її представника.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта для виїзду за кордон КРО35658, виданого 12 грудня 2011 року терміном дії до 12 грудня 2021 року, яка міститься в матеріалах пенсійної справи позивача (а.с.14, 30, 43, 153).

Згідно наданої до суду копії картки платника податків від 31.01.2020 року №1552-20-00495, 31.01.2020 року здійснено державну реєстрацію ОСОБА_2 у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків (а.с.13).

З 1992р. позивач постійно мешкає не території держави Ізраїль.

15 червня 2002 року позивач досягла пенсійного віку та 25 жовтня 2011 нею на адресу УПФ України в Малиновському районі м. Одеси подано письмову заяву про нарахування та виплату їй пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року. УПФ України в Малиновському районі міста Одеси листом від 15 листопада 2011 року №5720/Ф-1 було відмовлено у прийнятті заяви про призначення пенсії, оскільки до заяви не було надано паспортний документ або довідку з уповноважених органів самоврядування про фактичне місце проживання (реєстрації) на території України.

Правомірність вказаних дій щодо призначення та виплати пенсії була предметом розгляду Малиновським районним судом м.Одеси у справі № 1519/4026/2012.

Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2013 року визнано неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси від 15 листопада 2011 року у призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі м. Одеси призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_2 з 06 вересня 2011 року (а.с.164-165, 173-174)).

Протоколом №17258 від 19.08.2013 року ОСОБА_2 призначено пенсію за віком (а.с.147).

Судом встановлено, 12.12.2019 року Головним управлінням пенсійного фонду України прийнято розпорядженням №42 про зняття з виплати пенсії за віком з 01.11.2019 року до з`ясування гр. ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.214).

16.12.2019 року відповідачем було надіслано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Одеській області щодо позивача - ОСОБА_2 , а саме відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані (а.с.215).

16.12.2019 року відповідачем було надіслано запит №1074/04-15 до начальника ГУ ДМС в Одеській області із проханням надати інформацію про виїзд за межі України на постійне проживання позивача - ОСОБА_2 (а.с.216).

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта для виїзду за кордон КРО35659, виданого 12 грудня 2011 року терміном дії до 12 грудня 2021 року, яка міститься в матеріалах пенсійної справи позивача (а.с.10, 37, 49, 104).

Згідно наданої до суду копії картки платника податків від 31.01.2020 року №1552-20-00496, 31.012020 року здійснено державну реєстрацію ОСОБА_1 у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків (а.с.13).

Судом встановлено, що з 08.05.1992 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком (а.с.127).

З 1992 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік.

25.10.2011 р. позивач особисто звернувся до відповідача із заявою про поновлення йому виплати пенсії за віком за формою, передбаченою додатком № 4 до Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з доданням необхідних документів.

Однак, розглянувши заяву позивача, відповідач 15.11.2011 р. відмовив позивачу в поновленні виплати пенсії з віком у зв`язку із тим, що відсутні нормативно-правові акти, які передбачають умови, норми і механізми виплати пенсій громадянам, які проживають закордоном.

Правомірність бездіяльність відповідача щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року була предметом розгляду Малиновським районним судом м.Одеси по справі №1519/6216/2012.

Судом встановлено, що постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 27.08.2012 року по справі №1519/6216/2012 (а.с.114-115), яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2013 року (а.с.117-118) визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного Фонду України в Малиновському районі м. Одеси щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Пенсійного Фонду України в Малиновському районі м. Одеси з 25 жовтня 2011 року поновити та виплачувати ОСОБА_1 , який постійно проживає за межами України в Державі Ізраїль, пенсію за віком, яку він постійно отримував до виїзду на постійне місце проживання за межі України, на підставах, визначених пенсійним законодавством України.

Як встановлено судом з розпорядження №1717 від 21.05.2013 року позивачу ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії (а.с.99).

Судом встановлено, 12.12.2019 року Головним управлінням пенсійного фонду України прийнято розпорядженням №57 про зняття з виплати пенсії за віком з 01.11.2019 року до з`ясування гр. ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.214).

16.12.2019 року відповідачем було надіслано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Одеській області щодо позивача - ОСОБА_1 , а саме відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані (а.с.240).

16.12.2019 року відповідачем було надіслано запит №1076/04-15 до начальника ГУ ДМС в Одеській області із проханням надати інформацію про виїзд за межі України на постійне проживання позивача - ОСОБА_1 (а.с.141).

Судом вставлено, що 23.12.2019 року позивачі звернулись з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просили повідомити про обставини та причини припинення виплати їм пенсії (а.с.16, 144). Вказана заява зареєстрована в управлінні за вх.№198.

08.01.2020 року за вих. №3699/Ф-11 у відповідь на звернення позивачів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на електронну адресу позивачів надіслано листа (а.с.17), в якому, з посиланням на положення ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що оскільки позивачі фактично не проживають на території України, виплата пенсії повинна проводитись відповідно до Порядку виплати пенсії та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів пенсій через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596 (зі змінами).

Отже, вказано у листі, продовжувати виплату пенсії можливо лише через установу банку за умови особистого звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та надання відповідної заяви.

Судом встановлено, що 31.01.2020 року позивачі звернулись до відповідача із заявами про перерахунок та поновлення виплати їх пенсії з 01.10.2019 року (а.с.18, 19).

У вказаних заявах позивачами зазначено спосіб отримання пенсії, а саме на відповідний рахунок.

Згідно розписок-повідомлень до вказаних заяв (а.с.19,21) разом із ними позивачами було подано нотаріально засвідчену копію паспорта, заяву про призначення пенсії, заяву про виплату пенсії на банківський рахунок, довідку про реєстраційний номер облікової картки платника податків, нотаріально апостильовану довіреність на представника.

Відповідачем не заперечується факт звернення позивачів через представника до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із вказаними заявами.

Відповідей на вказані заяви до суду не надано.

Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 протиправними, позивачі звернулись до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з п.1 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Оскільки положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009, посилання представника відповідача на те, що між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль є необґрунтованими.

Отже, суд дійшов висновку, що безумовно позивачі як громадяни України мають право на виплату призначеної їм пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1) (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Тобто, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а, від 31 жовтня 2019 року по справі № 160/7699/18.

Як встановлено судом позивачі звертались до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

Згідно п. 2.8 Порядку При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).

Суд зазначає, що додаткові документи можуть надаватися, а не є обов`язковими, оскільки пенсія позивачу вже була призначена.

Суд вважає, що вимога до позивачів щодо обов`язкового звернення із заявою, встановленої Порядком № 22-1 форми є необґрунтованою, оскільки це є надмірний формалізм та призводить до затягування поновлення порушеного права позивача на відновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року по справі № 160/7699/18.

Як вже встановлено судом, 12.12.2019 року Головним управлінням пенсійного фонду України прийнято розпорядженням №42 (а.с.214) та розпорядженням №57 (а.с.214) про зняття з виплати пенсії за віком з 01.11.2019 року до з`ясування гр. ОСОБА_2 та гр ОСОБА_3 ОСОБА_1 , які мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи, відповідачем не надано інших документів на підставі яких позивачам було припинено виплату пенсій.

Встановлений частиною 2 статті 19 Конституції Україні спеціально-дозвільний принцип діяльності органів державної влади покликаний забезпечити ефективне та прогнозоване функціонування всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, оскільки зобов`язує їх діяти виключно у визначених Конституцією та законами України межах і лише у закріплений ними спосіб.

Практичне застосування вказаного принципу є необхідною передумовою забезпечення прав і свобод людини і громадянина, оскільки пов`язує державу та її органи правом, зобов`язуючи їх діяти у правових межах, у правових формах та правовими способами.

На думку суду, суб`єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявність підставі для зупинення виплати пенсії позивачам.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 є протиправними.

Вирішуючи позовні вимоги позивачів про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений пенсіонеру банківській рахунок та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.10.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії, з застосуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений пенсіонеру банківській рахунок, суд виходить з наступного.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що позивачі зняті з виплати пенсії за віком з 01.11.2019 року, отже, зважаючи на вищевказані висновки суду про відсутність правових підставі для припинення/зупинення виплати пенсії за віком позивачів, саме з цієї дати підлягає поновленню виплата ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пенсія за віком.

Згідно ч.2 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" ( надалі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) ( ст. 3 Закону).

Відповідно до пункту 2 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.

Також відповідно до п.3 даного Порядку, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Пунктом 4 порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного суду України від 18.11.2014 року по справі №21-518а14 - основною умовою для виплати громадянину компенсації за ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією в даному випадку (УПФУ) добровільно чи на виконання рішення суду.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, враховуючи також правову позицію, викладену ВСУ у постанові від 11.07.2017 р. у справі № 2а-1102/09/2670 зазначає, що Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядок проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Оскільки нараховані та виплачені суми пенсії за минулий час є тим доходом, що не був отриманий позивачами з вини відповідача - Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, суд вважає, що наявні підстави для здійснення позивачам нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу.

Щодо вимог позивачів про відновлення виплати пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених законодавством України, проведенням перерахунку та індексації пенсії, і виплати пенсії на визначений пенсіонеру банківській рахунок, суд зазначає, що станом на дату вирішення даної адміністративної справи підстави вважати, що виплата пенсії позивачам буде здійснення без їх врахування та не у спосіб, визначений позивачами відсутні.

За приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини рішення від 25.11.1997 № 6-зп; п. 1 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп та п. 1 резолютивної частини рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011).

Рішенням Конституційного Суду України від 25.11.1997 N 6-зп надане офіційне тлумачення цієї частини вказаної статті, згідно з яким ч.2 ст.55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Таким чином, ухвалюючи рішення від 25.11.1997 N 6-зп, Конституційний Суд України розтлумачив, що кожному гарантовано право на судовий захист на оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у випадках якщо ними відносно конкретної особи прийняте відповідне рішення, вчинена дія чи бездіяльність.

У рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення ст. 55 Конституції України дає підстави для висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, органами місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч.3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 зазначеної Конвенції гарантується право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право подати до суду таку вимогу на захист права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктами 1, 2, 7, 8 частини першої статті 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, окрім іншого, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій та предметом якого є рішення, дія чи бездіяльність, що на думку особи порушує його права, свободи або законні інтереси.

Одночасно, суд акцентує увагу на тому, що за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

При цьому, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, якщо особа вважає, що її право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом. У разі відповідного звернення особи, суд розглядає питання щодо наявності порушення права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішує спір.

Також, аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення, у постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, в яких зазначено, окрім іншого, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам, та таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення або вчинення дії чи бездіяльності.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає також законний інтерес.

Так, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі № 522/3665/17 (провадження № К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що похідні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню шляхом:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат з 01.11.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.11.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії.

В той же час, при вирішенні даної адміністративної справи суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що в наданих до Головного управління документах відсутні відомості, які підтверджують, що позивачі є громадянами України, а місце їх проживання є Держава Україна, оскільки в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 містяться копії їх паспортів для виїзду за кордон.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції №81876 від 10.03.2020 року ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.82)

Згідно квитанції №818096 від 10.03.2020 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.83).

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивачів судовий збір.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення/зупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат з 01.11.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат, починаючи з 01.11.2019 року, з компенсацією втрати доходів за затримку виплати пенсії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивачі:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ).

Суддя С.М. Корой

.