Справа № 400/3652/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3652/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року, прийняте у складі суду судді Марича Є.В. в місті Миколаїв по справі за позовом Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.05.2019 р. № 2,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради (далі КП «ММА» Миколаївської обласної ради) звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №2 від 13.05.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що надав відповідачу для перевірки достатню кількість первинних документів, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції та правомірність даних податкового обліку. Акт перевірки містить непідтверджені нормами законів висновки щодо нереальності господарської операції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у задоволенні позову Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради до Головного управління ДПС у Миколаївській області відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, КП «ММА» Миколаївської обласної ради звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду таким, що винесене з неповним з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що реальність вказаної господарської операції підтверджується як наведеними апелянтом документами первинного бухгалтерського обліку, так і фактичною наявністю поставленого майна у Замовника, при цьому між позивачем та ПП «ГарантКомплексБуд» укладено всі необхідні первинні бухгалтерські документи для підтвердження факту здійснення господарської операції, які відповідають вимогам чинного законодавства щодо складення первинних документів бухгалтерської та податкової звітності, містять усі необхідні реквізити. Апелянт звертає увагу, що будь-яких недоліків щодо оформлення перелічених документів під час проведення податкової перевірки не встановлено.

Апелянт зазначає, що відсутність у позивача технічного паспорту, сертифікату відповідності та інших документів, які підтверджують походження товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ), жодним чином не заперечує факту поставки належним чином, відповідно до умов укладеного договору та при наявності належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду при вирішенні аналогічних спорів апелянт стверджує, що позивач не може нести відповідальність за будь-які неправомірні дії ПП «ГарантКомплексБуд», якщо вони вчинені, оскільки позивач не мав і не має жодної можливості, прав чи обов`язків перевіряти господарські операції своїх контрагентів з третіми особами. Крім того, апелянт вважає, що лист УСБУ в Миколаївській області від 13.11.2019 року № 64/20-11523, на який посилається суд першої інстанції, є недопустимим доказом, оскільки вказаний лист не є показаннями або документом в розумінні КПК України та не був предметом безпосереднього дослідження суду.

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу ґрунтуються на тому, що в ході проведення аналізу баз даних контролюючого органу не встановлено придбання ПП «Гаранкомплексбуд» товару, який зазначений в первинних документах, виписаних на адресу КП «ММА» в грудні 2018 року, що не дає змоги встановити законне (легальне) походження товару. Враховуючи викладене, представник відповідача вказує, що фактично мало місце оформлення документів щодо придбання товару від ПП «Гаранкомплексбуд», джерело походження якого не встановлено, а надані до перевірки документи не можуть свідчити про фактичне здійснення господарських операцій.

Представник відповідача зазначає, що КП «ММА» надано податкову декларацію з ПДВ за червень 2019 року, в якій враховано податкове повідомлення - рішення від 13.05.19 №2 та відображено зменшення залишку від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу на суму ПДВ - 3574783,00 грн. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що відповідно до листа Управління СБУ в Миколаївській області від 15.01.20 №64/20-377, яким було надано копії документів з матеріалів кримінального провадження №0000402 від 01.08.19 за ч.3 ст.191 КК України, отримані документи свідчать про нереальність операцій з придбання товару, визначеного у складених документах, який не вироблявся та не придбавав ПП «ГрантКомплексБуд» та контрагентами постачальниками по ланцюгам постачання.Крім того, в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження було проведено судово-економічну експертизу по матеріалам кримінального провадження та отримано висновок експертів №19-1363/1364 від 26.12.19, який підтверджує позицію податкового органу. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що саме сукупність виявлених в ході перевірки обставин, свідчить про відсутність реальності здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом постачальником, а відтак, податкове повідомлення-рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 28.03.2019 року по 03.04.2019 року відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань достовірності нарахування сум від`ємного значення та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за січень 2019 року.

Під час проведення перевірки відповідачем досліджувалися взаємовідносини позивача з ПП «Гаранткомплексбуд» на підставі договору №8/12 про виконання робіт по «Реконструкції та технічному переоснащенню радіотехнічних засобів посадки КП «Миколаївський міжнародний аеропорт» на загальну суму 125 000 000 грн.», відповідно до умов п .п 2.2-2.4 договору передбачено передоплату в сумі 21447680 грн. на придбання відповідного обладнання.

У грудні 2018 року позивач придбав у ПП «Гаранткомплексбуд» комплект антенних структур Локалайзеру №8100, комплект антенних структур монітору, комплект антенних структур Глісади №8200, технологічні контейнери.

На підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано рахунок-фактуру, від 21.12.2018 р платіжні доручення, видаткову накладну, акт приймання устаткування, договір відповідального зберігання, податкову накладну (т. 1 а. с. 116-121).

За результатами податкової перевірки відповідачем складено акт від 10.04.2019 року №489/14-29-12-02-06/40823143 (т. 1 а. с. 10-86). Перевіркою встановлено порушення п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), а саме завищення податкового кредиту з ПДВ по операціях з придбання товарів у ПП «Гаранткомплексбуд» за грудень 2018 р. на загальну суму ПДВ 3574783,00 грн.

13.05.2019 року відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення №2 на суму зобов`язання 3574783,00 грн. (т. 1 а. с. 101).

Не погоджуючись із правомірністю податкового повідомлення-рішення від 13.05.2019 року №2, КП «ММА» Миколаївської обласної ради звернулося до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про безтоварність господарської операції між позивачем та його контрагентом ПП «Гаранткомплект» щодо поставки ТМЦ, оскільки матеріалами справи підтверджено неможливість встановлення джерела походження ТМЦ, позивачем з цього приводу не надано обґрунтованих пояснень, лише наголошено на наявність податкової та видаткової накладних, акту приймання передачі ТМЦ, розрахунку, платіжних доручень і факт знаходження ТМЦ на момент перевірки слідчими СБУ в Миколаївській області, а документів, які б підтверджували джерело походження ТМЦ, позивачем до суду не надано. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони господарських правовідносин не мали на меті здійснення господарської діяльності, а господарські операції позивача з контрагентами представляють собою штучне створення документообігу. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість висновків контролюючого органу про порушення пункту норм податкового законодавства та правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (з наступними змінами та доповненнями, чинними на час виникнення спірних відносин, далі ПК України).

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений ст.ст. 75-86 Податкового кодексу України.

Платники податку на додану вартість, об`єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 44.1, п.п. 2 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України;вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

За приписами п. 198.3 ст. 198 ПК України зазначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, у тому числі, придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Положеннями п. 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (п. 201.1 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

При цьому, згідно п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства. При цьому, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

Підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду слугувало згідно з Актом перевірки завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ по операціях з придбання товарів у ПП «Гаранткомплексбуд» за грудень 2018 р. на загальну суму ПДВ 3574783,00 грн.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції досліджені наданий позивачем договір з ПП «Гаранткомплексбуд», та первинні документи, які складені під час виконання вказаного договору.

Так, судом встановлено, що 21 грудня 2018 року між КП «ММА» Миколаївської обласної ради (Замовник) та ПП «Гаранткомплексбуд» (Виконавець) було укладено договір № 8/12 про виконання робіт по реконструкції та технічному переоснащенню радіотехнічних засобів посадки КП «Миколаївський міжнародний аеропорт» (т. 1 а.с. 102-114).

Згідно з умовами вказаного Договору, Виконавець зобов`язується виконати роботи Замовнику, а саме: «Реконструкція та технічне переоснащення радіотехнічних засобів посадки КП «Миколаївський міжнародний аеропорт» Миколаївська обл., с.Баловне, вул. Київське шосе, 9», а Замовник прийняти виконані роботи й оплатити їх. Роботи, зазначені в пункті 1 цього розділу договору, відносяться відповідно коду ДК 021:2015 до 45450000-6 Інші завершальні будівельні роботи, а саме 45454000-4 Реконструкція. Загальна вартість робіт складає 125000000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20833333,33 грн., що підтверджується Протоколом погодження договірної ціни (т.1 а.с. 115), який є невід`ємною частиною цього Договору. Термін дії договору з дати початку виконання робіт до 31.12.2019 року.

21 грудня 2018 року було складено видаткову накладну №РН-0000039 на суму 21447690,00 грн., у тому числі ПДВ 3574613,33 грн., на обладнання: комплект антенних структур Локалайзеру, комплект антенних структур монітору, комплект антенних структур Глісади №8200, технологічні контейнери (т.1 а.с. 118).

Крім того, 21 грудня 2018 року було складено рахунок-фактуру №СФ-0073 на суму 21447690,00 грн., у тому числі ПДВ 3574613,33 грн., на обладнання: комплект антенних структур Локалайзеру, комплект антенних структур монітору, комплект антенних структур Глісади №8200, технологічні контейнери (т.1 а.с. 116).

Також 21.12.2018 року було складено Акт приймання устаткування (типової форми № М-15, затвердженої наказом Мінстату України від 21.06.1996 року № 193), згідно якого було прийнято та оглянуто вантаж: комплект антенних структур Локалайзеру №8100, комплект антенних структур монітору, комплект антенних структур Глісади №8200, технологічні контейнери (т 1. а.с. 119)

На виконання умов Договору № 8/12 від 21.12.2018 року, 28.12.2018 року за платіжними дорученнями № 1 на суму 16 816 955,00 грн., в т.ч. ПДВ 2 802 825,83 грн. та № 2 на суму 4 630 725,00 грн., в т.ч. ПДВ 771 787,50 грн., КП ММА Миколаївської обласної ради здійснив перерахунок грошових коштів на користь ПП Гаранткомплексбуд на загальну суму 21 447 680,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 574 613,33 грн. (т. 1 а.с. 117)

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що 27.12.2018 року між КП «ММА» Миколаївської обласної ради (Депонент) та ПП «Гаранткомплексбуд» (Виконавець) було укладено договір відповідального зберігання №27/12, згідно умов якого Депонент передає, а Виконавець приймає на відповідальне безвідплатне зберігання матеріали: Комплект антенних структур Локалайзеру - один комплект; комплект антенних структур монітору дальнього поля (FММ) - один комплект; Комплект антенних структур Глісади №8200 - один комплект; технологічні контейнери - два комплекти. Депонент передає майно Виконавцю згідно до акту прийому-передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору. Термін дії договору до 31.12.2019 р (т.1 а.с. 120).

З метою виконання вимог п. 201.7 ст. 201 ПК України, 21.12.2018 року ПП Гаранткомплексбуд виписало КП «ММА» Миколаївської обласної ради податкову накладну № 2 на суму 21 447 680,00 грн. в т.ч. ПДВ 3 574 613,33 грн., яка була зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.01.2019 року (т.1 а.с. 121).

Таким чином, у позивача наявні первинні документи щодо здійснення господарських операцій з ПП «Гаранткомплексбуд» та відповідно наявні підстав для формування податкового кредиту по вказаній господарській операції.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом №996 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством (ч. 1 ст. 2 Закону №996).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов`язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Вимоги до первинного документу встановлені ст. 9 цього ж Закону та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності.

Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні»).

За приписами абзацу 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» передбачено, що документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні»).

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Положеннями абзацу 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» визначено, що господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету, встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 року №88 (далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (п. 2.2 р. 2 Положення №88).

Відповідно до п. 2.4 Положення №88 2.4 Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

З наданих до суду копій первинних документів по взаємовідносинах позивача з ПП ПП «Гаранткомплексбуд» колегією суддів встановлено, що вони мають усі необхідні реквізити та оформлені належним чином, будь-яких недоліків щодо оформлення перелічених документів під час проведення податкової перевірки не встановлено. Крім того, По-третє, як вбачається із платіжних доручень № 1 та № 2 від 28.12.2018 року, перерахування коштів по всім господарським операціям за договором від 21.12.2018 року здійснювалось виключно через ГУ ДКСУ у Миколаївській області, що виключає можливість проведення фіктивних операцій.

Колегія суддів зазначає, що згідно висновків Акту перевірки, відповідачем було зроблено висновок про нереальність господарських операцій позивача з ПП «Гаранткомплексбуд», оскільки податковим органом не було встановлено джерело походження товару, позивачем до перевірки не було надано технічного паспорту, сертифікату відповідності та інших документів, які підтверджують походження ТМЦ, а також на момент перевірки наявності ТМЦ не було встановлено. Разом з тим, колегія суддів вказані висновки податкового органу оцінює критично з огляду на наступне.

Так, доводи відповідача в частині відсутності ТМЦ спростовуються зокрема Додатком до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 16.10.2019 р., складеного слідчим СВ УСБУ в Миколаївській області за участю двох спеціалістів та матеріалами досудового розслідування, що проводить УСБУ в Миколаївській області в рамках кримінального провадження № 0000402 від 01.08.2019 року за ч. 3 ст. 191 КК України, згідно яких під час огляду території КП «ММА» Миколаївської обласної ради в ангарі 180 було встановлено наявність придбаного позивачем обладнання. (т.2 а.с. 12-19). Крім того, відповідачем під час проведення перевірки було досліджено договір відповідального зберігання №27/12 від 27.12.2018 року, укладений між КП «ММА» Миколаївської обласної ради (Депонент) та ПП «Гаранткомплексбуд», проте належної оцінки йому у контексті наявності ТМЦ на території підприємства з огляду на наявність договору відповідального зберігання терміном дії до 31.12.2019 року надано не було.

Щодо ненадання позивачем технічного паспорту, сертифікату відповідності та інших документів, які підтверджують походження ТМЦ колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч.2 ст. 662 ЦК України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Разом з тим, умовами договору № 8/12 від 21.12.2018 року не передбачено надання ПП «Гаранткомплексбуд» жодних технічних паспорті, сертифікатів відповідності та інших документів, які б підтверджували походження ТМЦ.

При цьому, відсутність певних документів у платника податків, як-то: сертифікати якості, не може бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру поставки, тоді як інші докази, оцінені судом у судовому процесі підтверджують фактичне виконання поставки, а контролюючим органом не надано достовірних доказів на спростування цих фактів.

Аналогічна позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2019 року (справа №804/9145/16), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Більш того, колегія суддів наголошує, що податкові накладні, які відповідно до п. 201.10 Податкового кодексу України є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, були видані позивачу та надавали право на формування відповідного податкового кредиту та їх юридична дійсність податковим органом не оспорюється. При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що згідно із ст. 204 ЦК України, існує презумпція правомірності правочину. Тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази звернення податкового органу до суду з метою визнання правочину між КП «ММА» Миколаївської обласної ради та ПП «Гаранткомплексбуд» недійсним.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на встановлені обставини справи, а саме відповідність первинних документів, складеним на виконання договору № 8/12 від 21.12.2018, вимогам чинного законодавства, відсутність доказів визнання правочину недійсним, фактичний рух коштів, що проводився відповідним підрозділом Державної казначейської служби, а також обставини фактичного знаходження майна, що було предметом договору, на території підприємства, дають суду обґрунтовані підстави вважати спірний правочин реальним. У цьому контексті відсутність технічного паспорту, сертифікату відповідності та інших документів, які підтверджують походження ТМЦ, можуть свідчити лише про неналежне виконання своїх обов`язків контрагентами по ланцюгу постачання, при цьому податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податків-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції у цій частині.

Колегія суддів також зауважує, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду (справа №810/1967/16), під час проведення господарських операцій платник податків може бути необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства, а тому як було вже зазначено вище, необхідно встановлення фактів, які б свідчили про узгодженість дій між позивачем та його контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або обізнаності позивача з будь-якими протиправними діями контрагентів. При цьому позивачем надані всі документи, які свідчать про реальність здійснення господарської діяльності, а в Акті перевірки відсутні будь-які докази про причетність позивача до порушень допущених його контрагентами.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України». У п. 38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

Частиною 2 статті 6 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Щодо висновків суду першої інстанції, що сторони господарських правовідносин не мали на меті здійснення господарської діяльності, а господарські операції позивача з контрагентами представляють собою штучне створення документообігу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.36 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Розглядувана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов`язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру).

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що ні відповідачем, ні судом першої інстанції не обґрунтовано, що сторони господарських правовідносин не мали на меті здійснення господарської діяльності, водночас з системного аналізу первинних документів чітко вбачається економічна мета, а саме реконструкція та технічне переоснащення радіотехнічних засобів посадки КП «ММА» Миколаївської обласної ради.

Щодо посилань на висновки досудового розслідування, що проводить УСБУ в Миколаївській області в рамках кримінального провадження № 0000402 від 01.08.2019 року за ч. 3 ст. 191 КК України, колегія суддів зазначає, що вказані докази не відповідає вимогам належності та допустимості в розумінні КАС України, оскільки контролюючий орган не довів, що такий доказ отримано у розпорядження та має право їх використання у порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. В силу положень ст.95 КПК України, документи, отримані на стадії досудового слідства, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, можуть бути визнані як доказ в адміністративному судочинстві виключно за умови підтвердження таких показів особою у судовому засіданні під час розгляду справи. Контролюючим органом ні на момент проведення перевірки, ні на момент розгляду судом першої інстанції не надано інформації щодо наявності вироку у кримінальному провадженні № 0000402. Відтак, суд дійшов висновку про те, що факт порушення кримінальної справи та висновки досудового розслідування не носять преюдиційного характеру та не є належним та допустимим доказом в розумінні КАС України. Аналогічні висновки викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа №826/7946/14).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у межах даної справи не досліджується факт можливого ввезення обладнання без спеціального дозволу, оскільки за такі правопорушення передбачені окремі види юридичної відповідальності. Крім того, у межах даної справи судом досліджується правомірність формування КП «ММА» Миколаївської обласної ради податкового кредиту по взаємовідносинам з ПП «Гаранткомплексбуд», а посилання відповідача на наявність кримінального провадження № 0000402 від 01.08.2019 року та факту можливого вчинення збитків не входять до предмету доказування у межах даної справи, оскільки оцінка вказаним обставинам надається виключно судом у межах судового розгляду кримінального провадження

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, дотримуючись правил податкового законодавства, правомірно сформував податковий кредит за рахунок господарських операцій, яка здійснена відповідно до умов укладеного з контрагентом договорц, що підтверджується первинними документами. При цьому висновки Акту перевірки щодо наявності ознак нереальності здійснення операцій, які фактично покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними документами та доказами з боку відповідача, а тому таки висновки не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права на віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Позивач виконав усі передбачені законом обов`язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту по господарській операції з його контрагентом.

Враховуючи вищевикладені приписи чинного законодавства України, обставини встановлені судом, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги КП «ММА» Миколаївської обласної ради про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 13.05.2019 року підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, як встановлено судом, під час подання адміністративного позову до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 19210,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1415 від 24.10.2019 року. За подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 28815,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1932 від 30.03.2020 року. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, загальний розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі складає 48025,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 139, 249, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року по справі за позовом Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.05.2019 р. № 2 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №2, винесене Головним управлінням ДФС у Миколаївській області 13.05.2019 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Комунального підприємства "Миколаївський міжнародний аеропорт" Миколаївської обласної ради (56664, Миколаївська область, Новоодеський район, с. Баловне, вул. Київське шосе, 9, ) судові витрати у розмірі 48025,00 грн. (сорок вісім тисяч двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець