Справа № 240/11990/19
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11990/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О. В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

21 травня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Совгири Д. І. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо прийняття рішення про відмову у перерахунку її пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати їй до страхового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році, де нею було відпрацьовано 213 людино-днів за рік при встановленому мінімумі 160, та здійснити перерахунок пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543 з 1 липня 2019 року.

Аргументуючи позовні вимоги вказала, що перебуває на обліку в Ємільчинському об`єднаному Пенсійному фонді України та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказує, що розмір її пенсійного забезпечення не досягає 2000 грн, у зв`язку із чим має право на доплату до пенсії передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 543 від 26.06.2019, а тому звернулася до відповідача із заявою про призначення такої надбавки, однак отримала відмову, вмотивовану відсутністю 30 років страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 вказаного Закону. Вважає таку відмову відповідача протиправною, а свої права порушеними, у зв`язку із чим звернулася до суду за їх захистом. При цьому, зазначає, що її стаж становить більше 30 років та підтверджується трудовою книжкою. Наголошує, що у 1971 році працювала в колгоспі ім.Гагаріна в с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області та перевиконала встановлену норму трудоднів, однак в загальний страховий стаж вказану роботу не враховано, у зв`язку із наявними у трудовій книжці виправленнями.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування до трудового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області за 1971 році.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати позивачу до страхового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році за відпрацьовані 213 людино-днів.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім гривень) грн 40 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалами справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить її відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 із 22.04.2004 призначено пенсійне забезпечення за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

У подальшому, позивач подала до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області заяву про нарахування доплати до пенсійного забезпечення передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 № 124, п.3-1 якої доповнено постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 № 543.

Листом № М-3242 від 07.08.2019 відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті такої доплати до пенсійного забезпечення, з підстав відсутності 30 років страхового стажу передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, позивачу повідомлено, що її страхових стаж становить 29 років 8 місяців 17 днів, в тому числі і роботи в колгоспі за фактичною тривалістю - 10 місяців 2 дні.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, звернулася до суду із даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для відмови позивачу у зарахуванні до загального трудового стажу роботи в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році.

Колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як передбачено ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зарахувати позивачу до страхового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році за відпрацьовані 213 людино-днів.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (Закон № 1058).

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08.06.2001 року, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пунтку 3 Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Пунктом 20 Порядку передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до ст.24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, Закон № 1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (Закон № 1788).

Порядок призначення та виплати пенсій в зазначений період визначався Законом Союзу Радянських соціалістичних республік «Про державні пенсії», який набув чинності з 1956 року.

Статтею 53 Закону Союзу Радянських соціалістичних республік «Про державні пенсії» передбачалося, що пенсії обраховуються з середньомісячного фактичного заробітку. В цей заробіток включаються всі види заробітної плати, на які нараховуються страхові внески, крім заробітної плати за понадурочну роботу, за сумісництво та будь-якого роду виплат одночасного характеру. Щорічна винагорода за вислугу років включається до заробітної плати, з якого обраховуються пенсії.

Підпунктом «а» пункту 1 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР № 590 від 3 серпня 1972 року (Положення № 590), передбачено, що відповідно до Закону про державні пенсії, пенсії призначаються та виплачуються робітникам, службовцям та іншим громадянам, на яких розповсюджується державне соціальне страхування.

Згідно зі ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ до стажу стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Вимоги до ведення трудової книжки та до оформлення записів до неї, регламентовані Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція).

Пунктом 1 Порядку обумовлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 вказаного Порядку).

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Як свідчать матеріали справи підставами для відмови у призначенні доплати передбаченої п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 № 124, відсутність необхідного страхового стажу.

Зокрема, як вказано у листі-відповіді Головного управління Пенсійного фонду України розмір пенсійного забезпечення ОСОБА_1 обчислено з урахуванням страхового стажу 29 років 8 місяців 17 днів, в тому числі роботи в колгоспі за фактичною тривалістю - 10 місяців 2 дні. Коефіцієнт страхового стажу становить 0,29667.

В свою чергу, позивач наголошує, що її страховий стаж складає, більше 30 років, а пенсія не досягає 2000 грн, а тому вона має право на доплату передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 20.02.2019.

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, представником відповідача надано до матеріалів справи копії документів з пенсійної справи № 1402 (а.с.34-49).

Відповідно до копії розрахунку стажу, при призначенні пенсії, до страхового стажу позивача були зараховані такі періоди трудової діяльності, зокрема: з 01.01.1972 до 31.12.1972 (122 трудодні); з 01.01.1973 до 31.12.1973 (134 трудодні); 16.03.1974 до 03.05.2001; 06.06.2001 до 31.05.2002; 11.04.2003 до 14.05.2003; 28.05.2003 до 31.12.2003; 01.01.2004 до 23.01.2004 (а.с.35, зворот).

Таким чином, страховий стаж ОСОБА_1 обчислюється із 1972 року, однак, як вказує позивач вона працювала із 1971 року в колгоспі ім.Гагаріна в с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області та перевиконала встановлену норму трудоднів, однак в загальний страховий стаж вказану роботу не враховано, у зв`язку із наявними у трудовій книжці виправленнями.

Судом першої та апеляційної інстанції було досліджено копії трудової книжки позивача видно, що вона працювала у колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області, про що в ній відображені наступні записи: в 1971 році - різноробоча, кількість пророблених позивачем за рік - 213 днів; в 1972 році - тракторист, кількість пророблених людиною за рік - 122 днів; в 1973 році - кількість пророблених позивачем за рік - 134 дні. При цьому, в п.1 трудової книжки наявні виправлення, а саме щодо року трудової діяльності. Вказані відомості про трудову діяльність у колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області внесені до трудової книжки 20.02.1974.

Водночас, у зв`язку із наявними виправленнями, Пенсійним фондом України, не було враховано до страхового стажу трудову діяльність ОСОБА_1 у колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році.

Також, в розділі «Кількість пророблених людино-днів за рік» за 1971 підтверджується факт виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області, зокрема позивачем відпрацьовано 213 трудоднів з мінімально встановлених 160.

Разом із тим, на підтвердження своєї трудової діяльності в 1971 році, позивачем додано до матеріалів справи пояснення ОСОБА_2 за № 217 від 10.10.2019 (а.с.18) та ОСОБА_3 за № 216 від 10.10.2019 (а.с.17), разом із копіями трудових книжок вказаних осіб (а.с.20, 22). Зі змісту наявних в матеріалах справи письмових пояснень слідує, що у період з 1970 року до 1973 року (включно) та у період з 1971 року до 1973 року (включно), позивач працювала із вказаними особами у вказаному колгоспі ім.Гагаріна.

З огляду на викладене, а також виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі, до стажу роботи ОСОБА_1 повинна бути зарахована трудова участь в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році в кількості відпрацьованих 213 трудоднів.

Відповідно до п.18 постанови Ради міністрів СРСР від 06 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робочих та службовців» відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням керівника підприємства, установи, організації).

Пунктом 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджені наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряють печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Таким чином, суд вважає, що не дотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а саме керівника, або уповноваженого ним органу, а не для особи, яка до таких порушень не мала будь-якого відношення, а тому не може впливати на її особисті права та обов`язки.

Дана правова позиція щодо відповідальності за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного адміністративного суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для захисту прав позивача шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо незарахування до трудового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області за 1971 році та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати позивачу до страхового стажу роботу в колгоспі ім.Гагаріна с.Колки Теофіпольського району Хмельницької області в 1971 році за відпрацьовані 213 людино-днів.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Також, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, в межах відмови у задоволенні позову суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції (в межах даних правовідносин).

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та висновки про задоволення позову на основі цих обставин.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п.26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Совгира Д. І. Матохнюк Д.Б.