Справа № 640/8971/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року м. Київ № 640/8971/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати незаконними та протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )) з прийняття рішення (висновку від 30.10.2014 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, а також протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )), яка полягає у нездійсненні обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 );

- скасувати рішення (висновок від 30.10.2014 року) Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )) про скасування (визнання недійсною та вилучення) посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, ) (що є правонаступником Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві) поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, ) (що є правонаступником Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві) прийняти рішення про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на підставі раніше поданих нею документів та здійснити видачу нової довідки на постійне проживання;

- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, ) (що є правонаступником Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві) на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 3073,60 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що при зверненні до відповідача із заявою для обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку, відповіді від відповідача на заяву так і не отримала. Та лише 02.05.2019р. відповідач надав відповідь №8101.6.1-15508/8101.6.1-19 на адвокатський запит представника позивача, в якій повідомив, що рішення від 23.06.2003 року про оформлення позивачу посвідки на постійне проживання прийняте усупереч вимогам Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим за результатами перевірки керівництвом ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок від 30.10.2014 року про скасування прийнятого рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2019р. адміністративний позов залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та було запропоновано позивачу надати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати інші підстави для поновлення строку з обов`язковим наданням доказів на підтвердження своїх доводів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2019 р. позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2019р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2019 р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.11.2019р. справу № 640/8971/19 передано судді Добрянській Я.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі 640/8971/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представником відповідача подано відзив, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Також, представник відповідача зазначив, що на момент звернення позивача 03.06.2003 року, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а позивач не мала правових підстав для отримання посвідки на постійне проживання. Відтак, оформлена на ім`я позивача посвідка серії НОМЕР_2 підлягає визнанню недійсною та вилученню.

До суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій представник позивача зазначає, що відзив подано з пропущенням строку встановленого судом, а відтак справа має розглядатись за наявними в ній матеріалами без урахування відзиву відповідача. Крім того, у відповіді на відзив вказує на те, що Управлінням ГІРФО ГУМВС України в м. Києві при наданні позивачу посвідки на проживання в Україні у 2003 році проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався пунктом 4 Розділу V «Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні посвідки на постійне проживання на території України без отримання дозволу на імміграцію не виявило та документував позивача та її доньку посвідками на проживання в Україні. Цією ж нормою відповідач у висновку від 30.10.2014 року обґрунтував прийняття протилежного рішення про скасування попереднього рішення від 23.06.2003 року, в якому зазначив, що посвідки на проживання в Україні підлягають визнанню недійсними та вилученню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

Судом встановлено, 23.06.2003 року управлінням УГІРФО ГУ МВС в м. Києві на підставі пункту 4 «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» був затверджений висновок про оформлення позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки серії НОМЕР_2 на постійне проживання в Україні, терміном дії безстроково. Звернення із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні відбулось 03.06.2003 року.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з висновком від 07.06.2003 року, затвердженого 23.06.2003 року начальником УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві розгляду матеріалів на громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 прибула до України в м. Київ в квітні 1988 року. В період з 1988 року по квітень 1992 року іноземка працювала оператором крутильного обладнання на виробничому об`єднанні «Хімволокно» за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та на роботу на підприємстві і в організації СРСР.

В м. Києві громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить громадянці України ОСОБА_2 , з якою укладено договір оренди терміном на п`ять років. Квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 30,10 кв. метрів. В квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , які дали згоду на реєстрацію іноземки.

Документи, що дають підстави для відмови у задоволенні прохання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 під час розгляду клопотання в ВГПС та ІС Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві не надходили.

При цьому, із висновку вбачається, що УГІРФО ГУ МВС в м. Києві прийнято рішення, згідно якого вважати громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 такою, що має дозвіл на імміграцію в Україні, «яка прибуло до України до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємстві і в організації СРСР від 02.04.1981 року». Документувати громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 посвідкою на проживання для постійного проживання в Україні в м. Києві.

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з втратою посвідки на постійне проживання в Україні, видану на підставі висновку УГІРФО ГУ МВС в м. Києві від 23.06.2003 року, позивачу було замінено на посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , що не заперечується та не спростовується відповідачем.

Також, в матеріалах справи міститься дозвіл на імміграцію неповнолітній донці позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яку 20.11.2006 року було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 терміном дії безстроково.

14.10.2014 року позивач звернулась до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про обмін посвідки у зв`язку із досягненням 45-річного віку на виконання вимог пункту 9 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 (далі - Порядок №251).

Разом з тим, будь-якого повідомлення про прийняття рішення про видачу або про відмову у видачі нової посвідки, тобто здійснення її обміну, до позивача не надходило.

Як встановлено судом, лише 02.05.2019р. відповідач надав відповідь №8101.6.1-15508/8101.6.1-19 на адвокатський запит представника позивача, в якій повідомив, що рішення від 23.06.2003 року про оформлення позивачу посвідки на постійне проживання прийняте усупереч вимогам Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим за результатами перевірки керівництвом ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок від 30.10.2014 року про скасування прийнятого рішення.

З висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 30.10.2014 року вбачається, що була проведена перевірка, в ході якої було виявлено, що в матеріалах справи міститься довідка Клінського виробничого об`єднання «Хімволокно» про те, що позивач там працювала по направленню в період з квітня 1988 року по квітень 1992 року, тобто працювала на території Російської Федерації, а не на території України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, із документів справи 106931 спеціалістам ГУ ДМС України у м. Києві вбачається, що ОСОБА_1 подала документи на отримання посвідки на постійне проживання в Україні після 07.02.2002 року (після шести місяців набрання чинності Законом України «Про імміграцію»), та на території України вона не працювала, тобто повідомила неправдиві відомості. Тому вважати її такою, яка має дозвіл на імміграцію в Україну згідно вимог пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» не має підстав, а тому:

- рахувати, що прийняте рішення 07.06.2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянам В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не відповідає вимогам чинного законодавства України;

- про прийняте рішення щодо скасування посвідок повідомити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- посвідку серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві 19.12.2005 року та посвідку серії НОМЕР_4 від 20.11.2006 року, визнати недійсними та вилучити.

- копію даного висновку надіслати до Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві для оформлення зняття з реєстраційного обліку на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільного вибору місця проживання».

Позивач вважає свої права порушеними, а висновок ГУ ДМС України у м. Києві від 30.10.2014 року незаконним та необґрунтованим. Невиконання відповідачем обов`язку щодо обміну посвідки призводить до протиправного позбавлення позивача документу, що посвідчує особу, підтверджує право на постійне проживання в Україні та право на перебування в Україні на законних підставах, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч.15 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Як підтверджено матеріалами справи, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 820/1863/17.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування посвідки на постійне проживання.

Відповідачем у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2003 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для видачі посвідки на постійне проживання в Україні (подання свідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів), оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2003 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 802/864/16-а провадження № К/9901/11374/18.

Щодо думки відповідача, що на момент звернення позивача 03.06.2003 року, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну та не мала правових підстав для отримання посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1988 році, а Законом України «Про імміграцію», від 07 червня 2001 року, передбачено набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Тому позивачу у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного суду від 27.02.2018 року по справі №810/1709/17.

При наданні у 2003 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, УГІРФО ГУМВС України в м. Києві проводило перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону, ГУ ДМСУ в м. Києві обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 30.10.2014 про перевірку матеріалів справи громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання, на підставі якого прийняте рішення 07.06.2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивачу і її доньці не відповідає вимогам чинного законодавства України. Видані посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 19.12.2005р. та серії НОМЕР_4 від 20.11.2006 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Суд не погоджується із доводами відповідача на той факт, що з 08.02.2002, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання", норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Зазначена позиція узгоджується з висновками судів, що викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22.02.2013 №К-36527/10, від 02.09.2011 №К-36529/10, від 04.10.2016 провадження № К/800/16250/16.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з п.п.21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Як вбачається із матеріалів справи та не спростовується і не заперечується відповідачем, позивач для надання пояснень не викликався, жодних дій, спрямованих на отримання від нього пояснень відповідачем не вживалося, запитів щодо отримання додаткової інформації відповідачем не направлялись. що являється порушень вимог Порядку від 26.12.2002 року №1983.

Відтак, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, оскільки позивача, у даному випадку, позбавлено процесуальних гарантій, встановлених статтею 13 ЄКПЛ щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного суду від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17.

Також суд зазначає, що на момент подачі позивачем заяви про обмін посвідки спірні правовідносини регулювались Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 та Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 року №681.

На підставі пункту 9 Порядку №251 від 28.03.2012 року строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Відповідно до пункту 16 вказаного Порядку №251 від 28.03.2012 року для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку, зокрема:

1) заява, зразок якої встановлюється МВС;

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія;

3) посвідка, що підлягає обміну;

4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати;

5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України);

6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно пункту 4.5 Порядку №681 від 15.07.2013 року, працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251.

Відповідно до пункту 4.6 Порядку №681 від 15.07.2013 року, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п`ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Відтак, суд зазначає, що підставою для обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-ти річного віку є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ДМС в установленому порядку, за результатом розгляду яких міграційний орган приймає відповідне рішення.

Суд звертає увагу, що навіть якщо б в 2003 році посвідку на проживання в Україні позивачу було б надано через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, висновок від 30.10.2014 року Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити видачу нової довідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № 11 (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.80, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 21.05.2013 у справі № 21-87а13).

Дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом (правова позиція Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17).

А тому, за вказаних вище обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві поновити посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та здійснити видачу нової довідки на постійне проживання.

Такі вимоги, на думку суду, є дискреційними повноваженнями органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України "Про імміграцію".

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини,, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.

2.Визнати незаконними та протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )) з прийняття рішення (висновку) від 30.10.2014 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, а також протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка полягає у нездійсненні обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

3.Скасувати рішення (висновок від 30.10.2014 року) Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )) про скасування (визнання недійсною та вилучення) посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

4.Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути питання про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , яка була видана УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2005 року, громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на підставі раніше поданих нею документів.

5.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (,02152, м. Київ, Березняківська, 4-А) на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 08.09.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість грн., 80 коп.).

6.В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська