Справа № 826/11556/17
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2020 року

Київ

справа №826/11556/17

адміністративне провадження №К/9901/33118/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року (прийняте у складі головуючого Клеменчук Н.М.)., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого Кузьмишиної О.М., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М.),

у с т а н о в и в :

І. Суть спору:

1. Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі- відповідач -1), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - відповідач -2), в якому просить:

1.1. - визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Держаної міграційної служби України в м.Києві, на підставі якого громадянину Узбекистану ОСОБА_1 видане повідомлення №79 від 27.04.2017 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. - визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 67-17 від 16.08.20217 р. про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м.Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.3. - зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимого чинного законодавства.

2. Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України 67-17 від 16.08.20217 року є протиправним, оскільки, відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України не врахувала ситуацію в країні походження позивача, яка за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для життя, безпеки та свободи людини, що є загальновідомим фактом.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

4. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач звертався до суду із аналогічних підстав, що спростовані під час судового розгляду справи № 826/8331/15. Інших будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено, а нові умови, які з`явилися у правовій дефініції "додатковий захист" можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Отже, рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, адже позивачем не доведено в установленому порядку та належними доказами необхідність надання останньому статусу біженця, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

5. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просять їх скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

6. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги позивач зазначає, що Законом України від 13.05.2014 р. «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (редакція діє з 30.05.2014 р.) розширено поняття "особи, яка потребує додаткового захисту". Зокрема, згідно з вказаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

7. Відповідач надав відзив на касаційну скаргу позивача, в якій посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просить останню залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

8. ОСОБА_1 , народився в Узбекистані, м.Коканд, за національністю узбек, сповідує іслам, одружений (цивільний, релігійний шлюб), освіта - середня - спеціальна, (СПТУ №9).

9. З документів, що посвідчують особу, має недійсний паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 строком дії до 08.06.2014 р. Прибув до України 29.04.2010, легально, повітряним сполученням.

10. ОСОБА_1 звернувся 01.04.2014 р. до Управління ДМС України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11. Згідно наданих пояснень під час вирішення питання щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 залишив країну своєї громадянської належності з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення дій протиправного характеру. Позивач зазначив, що в Узбекистані був членом організації « Джамаат Табліг », у зв`язку з тим, що вказаний рух був заборонений в Узбекистані, ОСОБА_1 зазнав переслідувань з боку правоохоронних органів Узбекистану. Будучи жертвою переслідувань через політичні та релігійні погляди та маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у майбутньому, позивач був змушений залишити Узбекистан та виїхав до України.

12. ОСОБА_1 вказував на обставини, які на його думку, є підставою вважати, що його життя знаходиться у небезпеці.

13. Рішенням ДМС України № 320-15 від 23.04.2015 р. громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 7 від 29.04.2015 р. ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

15. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м.Києва про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 23.04.2015 р. № 320-15 та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву.

16. Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва по справі №826/8331/15 від 10.07.2015 у задоволенні адміністративного позову щодо визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 23.04.2015 №320-15 відмовлено повністю.

17. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 р. апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2015 р. - залишено без змін.

18. Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/46921/15 від 06.11.2015 р. відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 р.

19. Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 27.04.2017 р. повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в м. Києві.

20. Після вивчення та аналізу заяви від 27.04.2017 р. Головним управління ДМС України в м. Києві встановлено, що причини, які в ній викладені є аналогічними тим, що зазначені в заяві від 01.04.2014 р., при розгляді вказаної заяви раніше ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №189 від 27.04.2017 р. відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", про що заявнику вручено повідомленням № 79 від 27.04.2017 р.

22. Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся 05.05.2017 р. зі скаргою до ДМС України, в якій просив скасувати рішення ГУ ДМС в м.Києві №189 від 27.04.2017 р. як таке, що прийняте з порушенням порядку попереднього розгляду заяви, та прийняти рішення, яким зобов`язати ГУ ДМС в м.Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23. За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту складено висновок від 15.08.2017 р. про відхилення скарги ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в місті Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24. Державною міграційною службою України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою. Яка потребує додаткового захисту № 67-17 від 16.08.2017 р., яким встановлено, що рішення прийняте Головним управлінням ДМС в місті Києві є такими, що прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством і з урахуванням всіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

25. Про вказану відмову позивачу надіслано повідомлення № 226 від 04.09.2017 р. Головним управлінням ДМС в місті Києві, вказане повідомлення отримано особисто позивач, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

26. Уважаючи зазначену відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування (в редакції, яка діяла на час вирішення справи в суді першої та апеляційної інстанції)

27. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. 08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-ІХ).

29. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закон № 460-ІХ, касаційний розгляд справи буде здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

30. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

31. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

32. За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

33. Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 8 липня 2011 року N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI).

34. Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентується нормами статею 5 Закону N 3671-VI.

35.Так, зокрема, частиною першої зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

36. Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 (далі по тексту - Правила).

37. Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

38. Згідно пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; -вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

39. Нормами частини шостої статті 5 Закону N 3671-VI встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

40. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

41. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

42. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

43. Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

44. Згідно з пуктом195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

45. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

VI. Позиція Верховного Суду

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

46. Предметом спору у цій справі є дії відповідачів про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

47. Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

48. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

49. Так, відповідно до частини шостої статті 5 Закону N 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

50. Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)" з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

51. На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту" №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після прийняття остаточного рішення за п попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

52. Поняття "нові обставини" може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

53. Колегія суддів зазначає, у повторній заяві ОСОБА_1 наводить факти і підтверджує їх матеріальними елементами, які тотожні відомостям, що спростовні під час судового розгляду в межах розгляду справи № 826/8331/15 під час провадження за попередньою заявою.

54. Будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції "додатковий захист" можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

55. Також, судом першої та апеляційної інстанції правильно прийнято до уваги той факт, що за інформацією з відкритих джерел вбачається, що ідеологія руху "Джамаат Табліг" відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання. Активісти вказаної структури проводять активну роботу з підбору, вивчення та виховання потенційних кадрів для ісламських терористичних угрупувань, в першу чергу, пакистанських "Харакат-уль-Джихад-е-Ісламі" та "Харакат-уль-Млджахеддін", які здійснюють "кадрове укомплектування" переважно за рахунок прихильників "Джамаат Табліг".

56.Окрім цього, за інформацією Аналітичного агентства США "Стратфор" "…Організація Табліг Джамаат також де факто слугує посередником для ісламістських екстремістів і таких угрупувань як Аль-Каїда для вербовки ними нових членів. Особливо важливим є те, що новобранці Табліг Джамаат насправді перетинаються зі світом радикального ісламізму, коли вони приїжджають до Пакистану для проходження свого початкового тренування…".

57. Згідно приписів підпункту. "b" пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої приєдналась України відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців", положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

58. На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що заява позивача не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

59. Отже, під час розгляду справи судом встановлено відсутність у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним критерієм для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено, що ці побоювання є реальними.

60. Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести правомірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

61. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

62. Однак, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і немає ніякого документального підтвердження.

63. Отже, судом першої інстанції правильно встановлені обставини про безпідставність вимог позивача про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 23.04.2015 р. № 320-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

64. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 23.04.2015 р. № 320-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають, що вірно було встановлено судами попередніх інстанції.

65. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

66. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

67. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно надано оцінку всім аргументам учасників справи у тій мірі, в якій це необхідно для правильного розумінням ухваленого судами рішення.

68. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

69. За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

70. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

71. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

72. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року в цій справі залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

М.М. Яковенко