Справа № 640/18930/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ
18 травня 2020 року справа №640/18930/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомГоловного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі по тексту позивач, ГУ ПФУ)
до1. Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту відповідач 1) 2. Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту відповідач 2, УДВС)
провизнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 23 вересня 2019 року у виконавчому провадженні ВП №58163011 у розмірі10 200,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправною оскаржувану постанову, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що рішення суду про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок пенсії не виконано з поважних причин у зв`язку з відсутністю інформації про розміри складових грошового забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18930/19 у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року залучено до участі у справі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві в якості співвідповідача.

Відповідачі відзиву на позовну заяву та відповідних доказів до суду не надали, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. від 28 січня 2019 року ВП №58163011 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №826/8196/18, виданого 09 січня 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов`язання ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням сум щомісячної додаткової грошової премії, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань на підставі довідки від 14 травня 2018 року №305/330, виданої Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, з урахуванням раніше проведених виплат.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. від 23 вересня 2019 року ВП №58163011 про накладення штрафу від при примусовому виконанні виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва №826/8196/18, виданого 09 січня 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов`язання ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням сум щомісячної додаткової грошової премії, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань на підставі довідки від 14 травня 2018 року №305/330, виданої Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, з урахуванням раніше проведених виплат, за невиконання рішення суду без поважних причин на ГУ ПФУ в м. Києві накладено штраф у розмірі 10 200,00 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних мотивів.

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 15 Закону України Про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Частинами першою, другою статті 63 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною шостою статті 26 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України Про виконавче провадження опії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як зазначено у постанові 23 вересня 2019 року ВП №58163011 про накладення штрафу, постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року №826/8196/18 винесено ще 28 січня 2019 року. Станом на 08 серпня 2019 року рішення суду не виконано. Державним виконавцем 08 серпня 2019 року винесено постанову про накладення штрафу на боржника та встановлено десятиденний строк для виконання рішення суду. Станом на 23 вересня 2019 року рішення суду залишається невиконаним.

Таким чином, строк для виконання постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58163011 закінчився, однак станом на 23 вересня 2019 року рішення суду боржником не виконане.

Згідно з частиною першою статті 75 Закону України Про виконавче провадження у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Враховуючи, що позивач у строк, установлений для добровільного виконання, вимог виконавчого документу не виконав, відповідач мав усі правові підстави для накладення штрафу, тому діяв на підставі, межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №826/9599/16 (провадження №К/9901/29814/18).

При цьому, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що ГУ ПФУ вчинено всі залежні від нього дії щодо виконання рішення суду, оскільки відповідні належні докази на підтвердження цього відсутні.

Так, у позовній заяві вказано, що ГУ ПФУ повідомляло державного виконавця про відсутність необхідних документів для виконання рішення суду, про звернення із запитом до Київського обласного військового комісаріату щодо розміру грошового забезпечення, і, за відсутності, відповідної інформації, позивач не мав можливості для виконання рішення у повному обсязі.

Суд встановив, що у справі містяться копії листів ГУ ПФУ на ім`я державного виконавця від 08 лютого 2019 року №1258/07-02 та від 05 березня 2019 року №1975/07-01, а також копія листа до Київського обласного військового комісаріату від 04 березня 2019 року №784/03, однак, доказів направлення вказаних листів до адресатів у справі не міститься.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Таким чином, у разі неможливості виконати рішення суду позивач міг звернутися до суду із відповідною заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, однак, доказів звернення до суду із такими заявами у справі не міститься.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем у встановлений виконавцем строк рішення суду не виконано, тому постанова відповідача про накладення штрафу від 23 вересня 2019 року ВП №58163011 є правомірною, а позовні вимоги - необґрунтованими.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі Горнсбі проти Греції Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі Глоба проти України відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі Бурдов проти Росії (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі Ясюнієне проти Литви, заява №41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі Фуклев проти України (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, пункт 84).

У пункті 27 рішення у справі Глоба проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, зокрема у рішеннях від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 та від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ГУ ПФУ задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Частина шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, буд. 40; ідентифікаційний код 22933548);
Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (03056, м. Київ, вул. Виборзька, буд. 32; ідентифікаційний код 34691374).

Суддя В.А. Кузьменко