Справа № 311/881/20
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 311/881/20
Провадження № 2-а/311/9/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі - Осінцевій Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу,

В С Т А Н О В И В :

13 березня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що постановою інспектора - капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича 07.03.2020 року на нього накладено адміністративне стягнення по статті 121 ч.3 КУпАП в розмірі 340,00 гривень, про те, що він нібито керуючи автомобілем марки РАФ модель 220301, 1989 року випуску, пасажирських місць-4, тип транспортного засобу - мікроавтобус вантажопасажирський, повна маса 2710 кг порушив правила дорожнього руху п.31.3.б експлуатація транспортних засобів якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Зазначену постанову позивач ОСОБА_1 вважає незаконною, винесеною з порушенням норм адміністративного, матеріального та адміністративно-процесуального права та підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до п. 31.3.Б ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль. Згідно статті 35 Закону України «Про Дорожній рух», обов`язковому технічному контролю не підлягають, зокрема, легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, за умови, якщо ці транспортні засоби не використовуються з метою отримання прибутку. Відповідно до ДСТУ 3649-2010 транспортні засоби вагою до 3500 кг і кількістю сидячих місць, крім сидіння водія, не більше восьми відносяться лише до категорії «В», тобто до легкових автомобілів. Згідно Закону України «Про митний тариф», за кодом 8703 класифікуються автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей, включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі. Таким чином, автомобілі типу «Вантажопасажирські-В» з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення пасажирів та їх багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки, є не вантажними автомобілями, а легковими. А тому, відповідно до ст. 35 Закону «Про Дорожній рух» такі автомобілі обов`язковому технічному контролю не підлягають (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів з метою отримання прибутку). Тому, на думку позивача ОСОБА_1 , накладення на нього штрафу відповідно до ч.3 ст.121 КупАП України, є незаконним.

Крім того, інспектор поліції здійснив зупинку транспортного засобу ОСОБА_1 безпідставно та без пояснення причини, чим порушив ст.35 Закону України «Про Національну поліцію». На його вимогу назвати причину зупинки, він почув відповідь: «Зараз знайду». Вимогу ОСОБА_1 скласти протокол про адміністративне порушення, та провести розгляд справи за місцем вчинення, а не на місці вчинення, тобто узбіччі дороги в безлюдному місці, ч.1 ст.276 КУпАП, за якою справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем вчинення, вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення інспектор поліції- проігнорував в грубій формі, з погрозами на його адресу. Після чого забрав його свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 09 червня 2004 року, посвідчення водія НОМЕР_2 від 27.04.2003 року, страховий поліс № НОМЕР_3 від 08.11.2019 року та закрився у своєму службовому автомобілі, який знаходився на відстані приблизно в 10 метрів позаду його транспортного засобу. Приблизно через 20 хвилин інспектор поліції вийшов із свого службового автомобіля та вручив йому постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАк №2209595. Таким чином справа розглядалась без безпосередньої участі ОСОБА_1 на відстані в десять метрів від нього, без складання протоколу про адміністративне порушення. Свою незгоду з діями інспектора поліції він виклав у письмовій формі в постанові про адміністративне стягнення серія ЕАк №2209595 в примірнику інспектора поліції, так як іншого способу довести свою правоту - він немав.

Також зазначає позивач, що в постанові по справі про адміністративне правопорушення вказане місце розгляду: Запорізька, Оріхівський, дорога Оріхів Нестерянка 4 км. Це місце не відповідає дійсності, оскільки по цій автодорозі 07.03.2020 року він взагалі не рухався. Фактична зупинка його транспортного засобу відбулася на автодорозі Запоріжжя-Маріуполь. Та вважає, що постанова про накладення на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАк №2209595 була винесена з порушеннями чинного законодавства України.

Як зазначено позивачем ОСОБА_1 у пред`явленому позові, він був позбавлений усіх прав, передбачених ст.268 КУпАП, що є порушенням процесу при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Зокрема, інспектором поліції було проігноровано його клопотання про забезпечення юридичною допомогою при розгляді справи та залучення до участі у справі адвоката або іншого фахівця у галузі права. При винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення та відмови від складання протоколу про адміністративне правопорушення, були не виконані вимоги вищезазначеної норми та в якості доказів не надано жодних даних, які передбачені ст.251 КУпАП. Також, при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення, інспектор поліції не виконав вимоги ст.33 КУпАП, а саме в постанові відсутні відомості стосовно того, що інспектор поліції при накладенні адміністративного стягнення врахував характер правопорушення, його особу, ступінь вини, майновий стан та обставини, які б могли пом`якшити або обтяжити його адміністративну відповідальність. Всупереч вимогам ст.283 КУпАП в оскаржуваній постанові не вказано відомостей про нього (тобто про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності) з урахуванням положень ст.33 КУпАП. Враховуючи вищенаведені доводи, позивач вважає, що для винесення постанови про накладення на нього адміністративного стягнення інспектор поліції не мав правових підстав, оскільки вина в скоєнні інкримінованого йому правопорушенні законним способом не доведена, а ч.1 ст.247 КУпАП передбачена обставина, що виключає провадження по справі про адміністративне правопорушення, відсутність події та складу адміністративного правопорушення. Таким чином, позивач вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови інспектором поліції були грубо порушені вимоги КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а тому вважає, що постанова підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю.

У зв`язку з вищенаведеним, ОСОБА_1 звертається до суду з даним адміністративним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконною та скасувати постанову інспектора поліції Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області інспектора, капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича серія ЕАК №2209595 від 07.03.2020 року про накладення на нього, ОСОБА_1 адміністративного стягнення по ст..121 ч.3 КУпАП України в розмірі 340,00 гривень; 2) закрити провадження по адміністративній справі, відповідно до п.1 ст.247 КУпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2020 року відкрито провадження по даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з"явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутність, адміністративний позов підтримує у повному обсязі, на задоволенні заявлених позовних вимог наполягає та просить задовольнити позов за підставами, викладеними у позовній заяві та ухвалити судове рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.21).

В судове засідання відповідач по справі інспектор Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Д.В. повторно не з?явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання судових повісток (а.с.16,20), однак про причини неявки суду не повідомлено, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки суду не представлено, відзиву, заперечень проти позову на адресу суду не надійшло.

Суд повно та всебічно вивчивши матеріали адміністративної справи, а також надані позивачем докази, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та враховуючи всі обставини по справі, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступним підстав.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується в цілях виховання особи, яка скоїла адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч.2 ст.254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.2 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі за №1395 від 07 листопада 2015 року, постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.121 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно ст.288 КУпАП постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено в районний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, визначеними КУпАП. При розгляді скарги відповідно до ст.293 КУпАП перевіряється законність і обґрунтованість винесеної постанови і може бути прийняте рішення про скасування постанови і закриття справи та згідно із п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

У розумінні ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, то вони були почуті. вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя («Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п.30, від 27 вересня 2001 року).

Ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.

Закріплений у ч.1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.78 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний суд, має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно п.2 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейським матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена в тому числі за частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121 КУпАП, виносяться на місці вчинення адміністративного правопорушення. Поліцейські розглядають справи про адміністративні правопорушення, визначені у статті 222 КУпАП.

Викладене свідчить, що застосування відповідачем ст.252 КУпАП, з приводу того, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись Законом і правосвідомістю, не порушує процедури розгляду справи, а саме порядку, визначеного ст.ст.278,279 КУпАП.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, крім того чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона притягненню до адміністративної відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.252 КУпАП та п.10 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015 року, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись Законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.2.3 Закону України про «Національну поліцію» виявлення та припинення правопорушень, а також здійснення провадження у адміністративних справах та прийняття рішення про накладання адміністративних стягнень з метою забезпечення безпеки дорожнього руху - є одними з основних обов`язків патрульної поліції.

Відповідно до ст.222 КУпАП органи Національної поліції уповноважені розглядати справи в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, передбачених частинами ч.3 ст.121 КУпАП.

Частиною 2 названої статті Кодексу визначено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання відповідно до покладених на них повноважень.

На підставі ч.2 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчиненні адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Частинами 4 та 5 вказаної статті Кодексу встановлено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про, адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853).

Відповідно до п.4 Розділу 1 вказаної Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення осі складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126 частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Рішенням Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 року «у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення» встановлено, що притягнення особи до адміністративної відповідальності у випадках коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а на місці вчинення правопорушення виноситься постанова (ч.2, ч.4 ст.258 КУпАП) фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Таким чином, законодавством, як виключення, передбачено процедуру скороченого провадження при притягненні особи до адміністративної відповідальності, під час якої фіксація адміністративного правопорушення, розгляд справи і накладення адміністративного стягнення на правопорушника відбувається безпосередньо на місці його вчинення.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2209595 від 07.03.2020 року, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що інспектором Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Д.В. винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2209595 від 07.03.2020 року та даною постановою притягнуто ОСОБА_1 , позивача по справі, до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП за порушення п.31.3.б Правил дорожнього руху та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 гривень, копія даної постанови міститься в матеріалах справи (а.с.6).

Зі змісту оскаржуваної постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2209595 від 07.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 , 07.03.2020 року о 10 годині 15 хвилин, керував транспортним засобом, що не пройшов обов`язків технічний контроль, чим порушив п.31.3.б. Своїми діями скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.121 КУпАП (а.с.6).

Частиною 3 статті 121 КУпАП передбачена відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з п.31.3.Б ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353 транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Обов`язковому технічному контролю не підлягають: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років; 3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України «Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України».

Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

Обов`язковий технічний контроль транспортних засобів, призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування та зареєстрованих територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, здійснюють суб`єкти проведення обов`язкового технічного контролю, які мають на правах власності або користування обладнання, що дає змогу перевіряти технічний стан транспортних засобів на відповідність вимогам безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» (ст. 16, ст. 35) визначено перелік транспорнтих засобів, які підлягають проходженню обов`язкового технічного контролю (ОТК) та його періодичність.

Так, основными критеріями є мета використання транспортного засобу та його тип. Та у вказаному нормативно-правовому акті вказано, що для авто, що використовуються в приватних цілях - обов`язковий технічний контроль не вимагається.

Отже, згідно статті 35 Закону України «Про Дорожній рух», обов`язковому технічному контролю не підлягають, зокрема, легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, за умови, якщо ці транспортні засоби не використовуються з метою отримання прибутку.

Згідно висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 25.05.2015 року у справі №5-рп/2015 положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Тобто, враховуючи висновки Конституційного Суду України та положення ст.258 КУпАП можна зробити наступні висновки, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення адміністративного правопорушення, тобто на місці зупинки транспортного засобу, проте постанова не може бути винесена без розгляду адміністративної справи.

Постанова про притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи. При цьому, працівник поліції повинен дотримуватись вимог ст.283 КУпАП, яка визначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Однак, зазначених вимог Закону інспектор не дотримався.

Суд зазначає, що підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу правопорушення, передбаченого КУпАП.

Відповідно до вимог ст.293 КУпАП та роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення", орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови.

Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.

Крім того, у своїй постанові від 26 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Суд вважає, що для підтвердження порушення позивачем п.31.3.Б ПДР України, яким забороняється експлуатація транспортних засобів, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль, відповідач, відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати відповідні та належні докази.

Відповідно до доданого до позовної заяви Полісу № АО/6456547 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного 08.11.2019 року страховиком АТ «Страхова група «ТАС» щодо забезпеченного транспортного засобу марки «РАФ» модель 220301, 1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 страхувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що за умовами використання ТЗ забезпеченний транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю (п.8 Договору), копія якого міститься в матерілах справи (а.с.11)

Таким чином, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 оспорює свою вину у скоєнні адміністративного правопорушення, інкримінованого йому та зазначеного у оскаржуваній постанові, а відповідачем по справі не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів на спростування доводів позивача, належного доказу вини позивача у скоєнні адміністративного правопорушення у справі не має, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Як вбачається з вимог ч.5 ст.77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Даючи правову оцінку обставинам справи та наявним у ній доказам, суд вважає, що оскаржувана постанова не містить посилань на докази вчинення особою, зокрема позивачем ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП, а також доказів на спростування обставин, зазначених позивачем в обґрунтування заявленого ним адміністративного позову. Вище зазначена постанова не відповідає вимогам ст.283 КУпАП, оскільки обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому цим Кодексом порядку. Крім того, складена інспектором Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Д.В. в постанові від 07.03.2020 року чітко не викладені обставини вчинення адміністративного правопорушення (диспозиція ч.3 ст.121 КУпАП) та до оскаржуваної постанови поліцейським не долучено жодного доказу.

Згідно ст.62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Крім того, відповідачем при складанні постанови не були належним чином зібрані та досліджені докази, жодних посилань на докази, передбачені ст.251 КУпАП, у винесеній постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, немає. Неодноразові запити суду про надання для ознайомлення в судовому засіданні матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , відповідачем проігноровано та витребувані матеріали, з яких складається справа про адміністративне правопорушення та на підставі яких безпосередньо була винесена постанова про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в розмірі 340,00 грн., суду не надано.

Будь-які належні та допустимі докази, передбачені приписами ст.251 КУпАП, які б встановлювали наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП та вину ОСОБА_1 у його вчиненні, в матеріалах справи відсутні та відповідачем під час розгляду справи в суді не доведено.Під час судового розгляду відповідачем не надано заперечень проти позову і не доведено правомірність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП ОСОБА_1 .

Таким чином, встановлені по справі обставини та досліджені судом матеріали справи у їх сукупності свідчать про необґрунтованість притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП. А отже, відповідач інспектор Махнорило Д.В. прийняв необґрунтоване рішення, без урахування та встановлення усіх обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про наявність правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Таким чином, відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП.

Таким чином, доводи позивача щодо незаконності винесення відносно нього постанови, а також про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення ним адміністративного правопорушення, заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Це також слідує з закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову, а тому вину позивача у вчиненні правопорушення повинен довести саме відповідач.

Відповідно до вимог ст.10 КУпАП вина є обов`язковою умовою адміністративної відповідальності, юридичний факт, який є підставою для притягнення до відповідальності.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно з ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п.2 ст.6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» Eur. Court H.R. Kadubec v.Slovakia, Judgment of 2 September 1998. Reports. 1998 VI. представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення, і, отже ст.6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Факт порушення позивачем ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України будь-якими доказами об`єктивно не підтверджується.

Враховуючи викладене, повно та всебічно дослідивши додані до матеріалів справи документи, суд вважає, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП відбувся з порушенням його порядку, визначеним КУпАП, сама постанова відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП, складена з порушенням вимог ст.283 КУпАП, та обставини викладені в ній не доведені відповідними належними та допустимими доказами, що виключає можливість притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП.

Таким чином, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодесу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.8,19,124 Конституції України, ст.ст.23,40 Закону України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху України, затвердженими Постановою КМ України 10.10.2001 року №1306 зі змінами та доповненнями, ст.ст.2,5,9,77,241-246,286 КАС України, ст.ст.9, ч.2 ст.122, 245, 247, 251, 252, 255, 256, 280, 288 Кодексу про адміністративні правопорушення України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) до інспектора Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича (місцезнаходження: вул.Шевченка буд.12 м.Оріхів) про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАК № 2209595 від 07.03.2020 року, винесену інспектора Оріхівського відділення поліції Пологівського відділу ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Махнорило Дмитра Васильовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 (триста сорок) гривень по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) - провадженням закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 Кодексу про адміністративні правопорушення України.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Василівський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО