Справа № 420/2116/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Одеса Справа №420/2116/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі - ГУ ДПС в Одеській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

№0-1503/2016 від 07.10.2019 року про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити податок на нерухоме, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010200 за 2016 рік;

№0-1503/2017 від 07.10.2019 року, про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити податок на нерухоме, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010200 за 2017 рік;

№0-1503 від 07.10.2019 року, про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити податок на нерухоме, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості 18010200 за 2018 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07.10.2019 року ГУ ДПС в Одеській області винесло три податкових повідомлення-рішення №0-1503/2016, №0-1503/2017, №0-1503 про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за три роки, а саме за: 2016, 2017 та 2018 роки. Оскільки за позивачем не зареєстровано нерухоме майно, яке відповідно до ст.266 Податкового кодексу України є об`єктом оподаткування, нарахування на неї податкового зобов`язання як на власника нерухомого майна є безпідставним, а тому позивачем 10.12.2019 року складено та направлено скаргу до ДПС України. Проте ДПС України прийняла рішення №615/О/99-00-08-05-04-09 від 10.02.2020 року про залишення скарги без розгляду та її повернення, у зв`язку з пропуском встановленого терміну для подання скарги. Право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виникло на підставі договору дарування ВВЕ№442754, р.№4208 від 14.07.2004 року та загальна площа квартири складає 22,7 кв.м., державна реєстрація права власності на вищезазначену квартиру здійснена Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 21.12.2011 року на підставі договору дарування від 14.04.2004 року. Згідно технічного паспорту виготовленого 21.12.2011 року, приміщення: №1, площею 44,8 кв.м., №3 площею 43,7 кв.м., та балкон, площею 4,6 кв.м. - є самочинно збудованими, та не введеними в експлуатацію, а тому на них ще не виникло право власності. Оскільки інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно складена з помилковим внесенням до загальної площі квартири самочинно збудовані приміщення, які ще не введені в експлуатацію і на які ще не виникло право власності, позивач вважає винесені податкові повідомлення-рішення протиправними, безпідставними, та такими, що підлягають скасуванню, а тому звернулася до суду з вказаним позовом.

Представник ГУ ДПС в Одеській області надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що згідно інформаційних даних за фізичною особою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та на підставі даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно права власності на житлову нерухомість значаться об`єкти житлової нерухомості: квартира, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,3 кв.м. Відповідно до п.п.266.3.1., 266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. На теперішній час до контролюючого органу платником ОСОБА_1 оригінали документів щодо змін не надавались та з заявою щодо проведення звірки даних позивач не зверталася. Таким чином фізичний особі ОСОБА_1 . сформовано податкові повідомлення-рішення №0-1503/2016, №0-1503/2017, №0-1503 та визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 775,81 грн., 2017 рік у сумі 180,16 грн., за 2018 рік у сумі 419,21 грн. Вказані податкові повідомлення-рішення направлені поштою з рекомендованим повідомленням на податкову адресу платника, які було отримано 02.11.2019 року.

Ухвалою суду від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та наявності підстав для відмови в його задоволенні.

Судом встановлено, що 14.07.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 22,7 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З.І. , зареєстрований в реєстрі за №4208 (а.с.46).

21.12.2011 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , станом на 29.11.2011 року (а.с.42-45) та видано ОСОБА_1 витяг про державну реєстрацію прав №32604890 від 21.12.2011 року за наслідками прийняття рішення про державну реєстрацію (а.с.47).

07.10.2019 року ГУ ДПС в Одеській області винесло три податкових повідомлення-рішення №0-1503/2016, №0-1503/2017, №0-1503 про зобов`язання позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за три роки, а саме за: 2016 рік у сумі 775,81 грн., 2017 рік у сумі 180,16 грн. та 2018 рік у сумі 419,21 грн. (а.с.6-8, 29).

Вказані податкові повідомлення-рішення отримані ОСОБА_1 02.11.2019 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.29).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями 10.12.2019 року ОСОБА_1 направила до Державної податкової служби України скаргу (а.с.9).

Згідно отриманого рішення від 10.02.2020 року №615/О/99-00-08-05-04-09 Державної податкової служби України, скарга залишена без розгляду та повернена позивачу, у зв`язку з тим, що така скарга подана з порушенням законодавчо встановленого 30-денного терміну для подання скарги (а.с.10-12).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно з п.63.1 ст.63 Податкового кодексу України (далі - ПК України) облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

У відповідності до п.63.2 ст.63 ПК України взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

Пунктом 63.3 ст.63 ПК України встановлено, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Відповідно до п.8.1 ст.8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих податків належать, зокрема, податок на майно (п.п.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України).

Відповідно до ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, норми ПК України пов`язують обов`язок сплати особою податку на нерухоме майно з фактом виникненням права власності на таке.

При цьому, ПК України встановлює пільги зі сплати податку, зокрема база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік) (пп. 266.4.1. п.266.4. ст.266 ПК України).

Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, у такому порядку, зокрема: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підп."а" або "б" пп.266.4.1 п.266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

Відповідно до пп.266.7.2. п.266.7. ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підп.266.7.1 п.266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно інформаційної довідки №208470701 від 07.05.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виготовленої з ініціативи суду, ОСОБА_1 належить нерухоме майно, квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 116,3 кв.м. (а.с.49-50). При цьому датою прийняття рішення про державну реєстрацію є 21.12.2011 року.

Суд звертає увагу, що відомості вказані у даній інформаційній довідці збігаються з відомостями вказаними в інформаційній довідці №193166662 від 16.12.2019 року, долученою представником ГУ ДПС в Одеській області до відзиву на позовну заяву (а.с.30). Та саме на підставі вказаних відомостей, зокрема площі квартири, як об`єкта оподаткування, відповідачем здійснено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 роки (а.с.32-34) та винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 р. (далі - Закон №1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.2).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону №1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №1952-IV державній реєстрації прав підлягає право власності.

Частиною 1 ст.5 Закону №1952-IV передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Водночас ч.2 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, моментом виникнення в особи права власності на нерухоме майно є проведення державної реєстрації такого права.

Згідно з ч.1, 2, 5 ст. 12 Закону №1952-IV, Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Оскільки відомості щодо загальної площі квартири позивача - 116,3 кв.м. (в т.ч. житлова площа - 11,9 кв.м., та з урахуванням самочинно забудованої площі), внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, збігаються з відомостями, які містяться в технічному паспорті, виготовленому Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» станом на 29.11.2011 року, у суду відсутні підстави вважати дану інформацію недостовірною.

Суд відхиляє доводи позивача, що на самочинно збудовані приміщення: №1, площею 44,8 кв.м., №3 площею 43,7 кв.м., та балкон, площею 4,6 кв.м., згідно технічного паспорту, в ОСОБА_1 ще не виникло право власності, та загальна площа квартири складає 22,7 кв.м. відповідно до договору дарування від 14.07.2004 року. Крім того позивачем не надано суду доказів того, що відомості внесені до Реєстру помилково чи не вірно, оскільки на думку позивача самочинно збудовані приміщення ще не введені в експлуатацію.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 07.10.2019 року №0-1503/2016, №0-1503/2017, №0-1503, якими ОСОБА_1 визначено зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017 та 2018 роки є правомірними та обґрунтованими.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.