Справа № 140/2807/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2807/19 пров. № А/857/2454/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Заверухи О. Б., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року у справі № 140/2807/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любомльський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу,-

суддя в 1-й інстанції Ксензюк А.Я.,

час ухвалення рішення 22.11.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 27.11.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року № Ф-955-53 на суму 15819,54 грн, від 12 лютого 2019 року № Ф-955-53 на суму 18276,72 грн, від 11 травня 2019 року № Ф-955-53 на суму 21030,90 грн, від 04 червня 2019 року № Ф-955-53 на суму 18410,86 грн, від 02 липня 2019 року № Ф-955-53 на суму 15721,82 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року № Ф-955-53 на суму 15819,54 грн, від 12 лютого 2019 року № Ф-955-53 на суму 18276,72 грн, від 11 травня 2019 року № Ф-955-53 на суму 21030,90 грн, від 04 червня 2019 року № Ф-955-53 на суму 18410,86 грн, від 02 липня 2019 року № Ф-955-53 на суму 15721,82 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач пропустив десятиденний строк для оскарження в судовому порядку вимог про сплату боргу. Згідно з абз. 9 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки. З огляду на те, що позивач ознайомився з оскарженими вимогами 05 серпня 2019 року, ним пропущено 10-денний строк на оскарження цих вимог. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що звільняються від сплати єдиного соціального внеску тільки мобілізовані фізичні особи-підприємці. Фізичні особи-підприємці, які не є роботодавцями та проходять військову службу за контрактом, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок на загальних підставах. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з 11 грудня 2016 року по 21 січня 2017 року, з 26 січня 2017 року по 14 червня 2017 року брав безпосередню участь в АТО, а 10 серпня 2017 року отримав посвідчення учасника бойових дій, копії підтверджуючих документів знаходяться у матеріалах справи. Крім того, на час подання позову до суду перебував на військовій службі у В/Ч НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки від 17 липня 2019 року № 872. Вважає, що судом першої інстанції дав правильну оцінку поданим доказам з покликанням на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30 жовтня 2018 року в справі № 805/930/16-а у якій зазначається, про те, що ненадання позивачем заяви про звільнення від відповідальності за невиконання обов`язку щодо своєчасного перерахування єдиного внеску не є безумовною нормою, оскільки звільнення від відповідальності передбачено безпосередньо у Законі, в силу його прямої дії та не потребує додаткового звернення. Щодо доводів апелянта про пропуск строку звернення до суду, то вважає такі помилковими, оскільки при подачі позову до суду разом з адміністративним позовом подано клопотання про поновлення мені строку звернення до суду, в якому чітко описані та вказані поважні причини пропуску мною даного строку (клопотання знаходиться у матеріалах справи). Це клопотання розглянуто судом першої інстанції та визначено поважними причинами пропуску строку, що стало підставою для відкриття провадження по цій справі. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Судове засідання 08 квітня 2020 року відкладено у зв`язку із клопотаннями сторін про запровадження карантину на 20 травня 2020 року.

Представник позивача Сацюк І. В. у судовому засіданні 20 травня 2020 року не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник відповідача та третьої особи повторно у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

18 травня 2020 року на адресу суду від апелянта повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи із покликанням на запровадження в Україні карантину.

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9-рс-186/20 від 16 березня 2020 року) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Крім того, апеляційний суд вже відкладав розгляд справи для забезпечення участі сторін в судовому засіданні, однак відповідачем не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції тощо.

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі Varela Assalino contre le Portugal (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Таким чином, суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися, за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 29 червня 2011 року по 01 липня 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис від 29 червня 2011 року №0002441 та запис від 01 липня 2019 року №3002441, відповідно) (а.с.12-13).

02 грудня 2016 року ОСОБА_1 підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с.14-15).

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 23 березня 2018 року позивач дійсно в період з 11 грудня 2016 року по 21 січня 2017 року, з 26 січня 2017 року по 14 червня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (м.Щастя, м. Старобільськ, м.Станиця Луганська Луганської області) (а.с.16).

10 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (а.с.17).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 17 липня 2019 року №872 позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

21 листопада 2018 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-955-53 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 жовтня 2018 року у сумі 15819,54 грн. відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.21).

12 лютого 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-955-53 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 січня 2019 року у сумі 18276,72 грн. відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.22).

11 травня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-955-53 про сплату боргу (недоїмки) станом на 30 квітня 2019 року у сумі 21030,90 грн. відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.23).

04 червня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-955-53 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 травня 2019 року у сумі 18410,86 грн. відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.24).

02 липня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-955-53 про сплату боргу (недоїмки) станом на 30 червня 2019 року у сумі 18276,72 грн. відповідно до статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI) та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.25).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 08 квітня 2019 року старшим державним виконавцем Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Чишиєм В.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у ВП №58605722 з виконання вимоги ГУ ДФС у Волинській області від 21 листопада 2018 року № Ф-955-53.

Згідно з даними зворотнього боку облікової картки платника позивачу нараховано єдиний соціальний внесок (далі - ЄСВ) за наступні періоди: 09 лютого 2018 року нараховано у сумі 8448,00 грн (за 2017 рік); 19 квітня 2018 року нараховано у сумі 2457,18 грн (за І квартал 2018 року); 19 липня 2018 року нараховано у сумі 2457,18 грн (за II квартал 2018 року); 19 жовтня 2018 року нараховано у сумі 2457,18 грн (за III квартал 2018 року); 21 січня 2019 року нараховано у сумі 2457,18 грн (за IV квартал 2018 року); 19 квітня 2019 року нараховано у сумі 2754,18 грн (за І квартал 2019 року). Станом на 31 серпня 2019 року за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 13069,45 грн (а.с. 52-55).

Позивач, не погодившись із такими вимогами, звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що норми п.9-2 розділу VIII Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI), які звільняють фізичних- осіб підприємців призваних у порядку мобілізації, на особливий період від сплати єдиного внеску на весь строк служби, поширюють свою дію і на позивача. Крім того, відповідно до норм ч.3 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється, а тому з урахуванням наведеного вище вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року № Ф-955-53 на суму 15819,54 грн, від 12 лютого 2019 року № Ф-955-53 на суму 18276,72 грн, від 11 травня 2019 року № Ф-955-53 на суму 21030,90 грн, від 04 червня 2019 року № Ф-955-53 на суму 18410,86 грн, від 02 липня 2019 року № Ф-955-53 на суму 15721,82 грн є протиправними та підлягають скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Так, згідно з п.4 ч.1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

П.1 ч.2 ст.6 цього Закону передбачає, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п.9-2 розділу VIII Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).

Аналогічні правові норми викладені в пункті 5 розділу V Інструкції № 449.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» 1275-VII від 20 травня 2014 року внесено зміни в розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 та доповнено пунктом 9-2, згідно з яким цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Також аналогічні норми містяться і в Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 28 березня 2016 року № 393). Зокрема, п.7 розділу ІV вказаної Інструкції передбачає, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року справа №805/930/16-а висловлив правову позицію про те, що ненадання позивачем заяви про звільнення від відповідальності за невиконання обов`язку щодо своєчасного перерахування єдиного внеску не є безумовною нормою, оскільки звільнення від відповідальності передбачено безпосередньо у Законі, в силу його прямої дії та не потребує додаткового звернення.

Крім того, згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Абз.1 ч.1 ст.20 цього Закону передбачає, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби, зокрема, особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, резервісти, військовозобов`язані, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, особи віком від 18 років, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, та не досягли граничного віку перебування на військовій службі - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Відповідно до п.18 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції Указу Президента № 417/2015 від 14.07.2015 року) перший контракт про проходження військової служби укладається з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про те, що особи, які призиваються під час мобілізації, на особливий період, в тому числі, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, можуть виконувати обов`язки військової служби як з укладенням контракту, так і без нього. Така правова ситуація як укладення контракту, не змінює статусу осіб, які виконують обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію, а також призов військовозобов`язаних, у тому числі резервістів, та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України здійснити в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву. Таким чином, особливий період розпочався з 17 березня 2014 р., з дня оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» і триває на даний час.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 29 червня 2011 року по 01 липня 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис від 29 червня 2011 року №0002441 та запис від 01 липня 2019 року №3002441 відповідно) (а.с.12-13).

Крім того, матеріалами справи стверджується той факт, що позивач 02 грудня 2016 року підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с.14-15).

Також як вбачається з матеріалів справи, у період з 11 грудня 2016 року по 21 січня 2017 року, з 26 січня 2017 року по 14 червня 2017 року ОСОБА_1 брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (м.Щастя, м.Старобільськ, м.Станиця Луганська Луганської області) (а.с.16).

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року № Ф-955-53 на суму 15819,54 грн, від 12 лютого 2019 року № Ф-955-53 на суму 18276,72 грн, від 11 травня 2019 року № Ф-955-53 на суму 21030,90 грн, від 04 червня 2019 року № Ф-955-53 на суму 18410,86 грн, від 02 липня 2019 року № Ф-955-53 на суму 15721,82 грн, оскільки норми п.9-2 розділу VIII Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№ 2464-VI), які звільняють фізичних- осіб підприємців призваних у порядку мобілізації, на особливий період від сплати єдиного внеску на весь строк служби, поширюють свою дію на позивача, крім того, відповідно до норм ч.3 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб підприємців, у разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що положення ч.1, 2 ст.77 КАС України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду достатні, належні та допустимі докази щодо обґрунтованості своїх позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач при прийнятті оспорюваних рішень у формі вимог про сплату боргу (недоїмки) діяв не на підставі, не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підставно задовольнив позов.

Щодо пропуску строків звернення до суду, то колегія суддів вважає обґрунтованими покликання позивача на поважність причин їх пропуску, оскільки про існування таких вимог дізнався лише 05 серпня 2019 року і протягом 10-денного строку оскаржив їх шляхом подання позову про їх скасування, однак судом неодноразово такий повертався, що стверджується матеріалами справи.

Враховуючи, що повернення позовної заяви не позбавляє права звернутися до суду повторно, представник ОСОБА_1 - адвокат Сацюк І. В. повторно звернулася в суд за захистом порушених прав позивача та просила врахувати усі наведені у клопотанні про поновлення строку обставини і визнати їх, як поважні, та захистити порушене право позивача, оскільки первинний адміністративний позов був поданий у строки, передбачені ч. 2 ст.153 КАС України.

На усі ці обставини позивач покликався у суді першої інстанції, суд першої інстанції підставно відкрив провадження у справі і не прийняв до уваги клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків. Тому з врахуванням наведеного вище, колегія суддів доводи апелянта щодо залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку відхиляє.

Враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року у справі № 140/2807/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді О. Б. Заверуха
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 21 травня 2020 року.