Справа № 1.380.2019.003213
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003213 пров. № А/857/2038/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року (головуючий суддя Гулик А.Г., м. Львів, повний текст складено 02.01.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держпраці у Львівській області в якому просив просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 06.06.2019 №44-кт про застосування дисциплінарного стягнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним, необґрунтованим та просить скасувати таке і винести постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 № 78 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Постанова № 78) підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами (у разі відрядження за кордон - у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті) як аванс для здійснення поточних витрат. Аванс може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

У п. 2 наказу «Про відрядження» від 25.03.2019 №499-вд зазначено, що начальнику відділу - головному бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку, фінансово-господарського та інформаційного забезпечення необхідно провести нарахування та виплату коштів позивачу.

Судом першої інстанції також встановлено ту обставину, що нарахування та виплата авансу позивачу не відбулося.

В той же час суд першої інстанції зазначає, що «...в цьому контексті зазначає, що чинне законодавство не передбачає настання правових наслідків для державного службовця у разі не нарахування та невиплати йому авансу, у вигляді відмови від відбуття у відрядження.

Таким чином, не нарахування та невиплата авансу, не звільняло позивача від обов`язку виконати окреме доручення голови Держпраці України Чернеги Р. та не може, в свою чергу, слугувати підставою для визнання такої поведінки позивача правомірною.»

Судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки твердженням представника позивача стосовно того, що позивач у поданих суду письмових заявах по суті справи та представник позивача безпосередньо в судовому засіданні неодноразово звертали увагу суду на ст.65 Закону України «Про державну службу», а саме: підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Позивач заперечував про наявність у його діях вини, яка є однієї із складових дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. На підтвердження цього суду подано неодноразові службові записки № 3917/1 від 25.03.2019, № 3976/1 від 25.03.2019, № 4008/1, які суд дослідив, однак не дав їм оцінки на предмет підтвердження чи спростування наявності вини Позивача у вчиненні дисциплінарного проступку за який його притягнуто до відповідальності.

Судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки твердження Позивача про те, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для відвернення можливого дисциплінарного проступку у вигляді не виконання доручення Голови Держпраці України щодо вибуття у відрядження у м.Київ.

Окрім того, судом не надано оцінки твердження представника позивача про порушення відповідачем вимог ст.67, 74 Закону України «Про державну службу», а саме не враховано обставин за яких був вчинений дисциплінарний проступок за який покарано ОСОБА_1 .

Судом не надано оцінки банківським документам, які подані на вимогу суду, і які підтверджують тяжкий матеріальний стан ОСОБА_1 на момент його відправлення у відрядження 25-26 березня 2019 року.

Судом не враховано відсутності вини відповідача у вчиненому дисципліанрному проступку через дії третьої особи, хоча встановлено «..., що в п. 2 наказу «Про відрядження» від 25.03.2019 №499-вд зазначено, що начальнику відділу - головному бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку, фінансово-господарського та інформаційного забезпечення необхідно провести нарахування та виплату коштів позивачу.» та констатовано, що «...не нарахування та невиплата авансу державному службовцю може утворювати за наявності відповідних підстав склад дисциплінарного порушення для тієї особи, яка відповідальна за його нарахування та виплату.»

Судом першої інстанції помилково зазначено, що відповідач дотримався вимог ч.2 ст.77 Закону України «Про державну службу» щодо змісту наказу, а тому аргументи позивача в цій частині є безпідставними та необгрунтованими.

Апелянт зазначає, що позивачем та його представником неодноразово наголошувалось, що саме лише посилання в наказі на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається відповідач при обранні виду дисциплінарного стягнення, не наведення обставин вчинення дисциплінарного проступку не може вважатися належною юридичною кваліфікацією.

Позивач наголошував, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинен містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин.

Позивач просив суд першої інстанції врахувати при застосуванні вищезгаданих правових норм у наведений спосіб висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №560/751/17, та від 12.08.2019 року у справі № 1340/4847/18., які, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, повинні враховуватись судом. За вказаними висновками: «Верховний Суд погоджується з доводами суду першої й апеляційної інстанцій, що саме лише посилання в наказі на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм при обранні виду дисциплінарного стягнення, а також не наведення обставин вчинення дисциплінарного проступку, не є належним обґрунтуванням оскаржуваного наказу.

Також, в цьому наказі не зазначено суті вчиненого порушення, тобто яку саме звітну інформацію не подав позивач вчасно, в чому конкретно виразилося неналежне виконання посадових обов`язків позивачем.

Відтак, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для скасування наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 9 жовтня 2018 року № 598-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » та задоволення позовних вимог.»

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом відповідача від 23.03.2016 № 16-кт позивач, за погодженням з Міністерством соціальної політики України від 17.03.2016 № 3881/0/14-16/09, з 23.03.2016 призначений на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області.

Наказом відповідача «Про дисциплінарне провадження щодо А. Стецька» від 02.04.2019 № 97-к (зі змінами, внесеними згідно із наказами відповідача від 26.04.2019 №163-к та від 27.05.2019 № 201-к) відкрито дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_1 .

05.06.2019 голова дисциплінарної комісії О.Дем`яненко направив відповідачу подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області.

06.06.2019 відповідач прийняв наказ «Про застосування дисциплінарного стягнення до А. ОСОБА_2 » № 44-кт, яким позивачу оголошено догану.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний, серед іншого, дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності.

Частиною 1 ст. 64 Закону України «Про державну службу» визначено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених вказаним Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому вказаним Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 68 цього Закону дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

Суб`єктом призначення на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області, яку займає позивач, є Голова Державної служби України з питань праці.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.

Згідно з пп. 11 п. 11 Положення про Держпраці Голова Держпраці призначає на посаду та звільняє з посади заступників керівників територіальних органів Держпраці.

Таким чином, до повноважень Голови Державної служби України з питань праці належить питання притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Судом першої інстанції також встановлено, що підставою для відкриття дисциплінарного провадження щодо позивача слугував лист начальника Головного управління Держпраці у Львівській області від 28.03.2019 № 3200/1/01-07 щодо невиконання заступником начальника Головного управління А. Стецьком окремого доручення Голови Держпраці ОСОБА_3 від 12.03.2019 № 55/11-19, а також не дотримання А. Стецьком Правил внутрішнього службового розпорядку працівників Головного управління Держпраці у Львівській області, затверджених на зборах трудового колективу Головного управління (протокол від 3 1.03.2017 № 1).

Окремим дорученням Голови Держпраці ОСОБА_3 від 12.03.2019 №55/11-19 позивачу доручено прибути в перший день після відновлення працездатності до апарату Державної служби України з питань праці за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14, для надання пояснень щодо обставин, які стали підставою для відкриття щодо ОСОБА_4 дисциплінарного провадження (наказ Держпраці від 17.12.2018 № 617-к (зі змінами, внесеними згідно із наказами Держпраці від 16.01.2019 № 8-к та від 15.02.2019 № 38-к).

За вказаною у Листі інформацією відділом персоналу третьої особи 25.03.2019, в перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності, позивача ознайомлено з окремим дорученням Голови Держпраці ОСОБА_5 . ОСОБА_6 від 12.03.2019 №55/11-19 та з наказом Головного управління від 25.03.2019 № 499-вд про відрядження А. Стецька, заступника начальника Головного управління, з 25 по 26 березня 2019 року до міста Києва.

Представник відповідача вказав, що після ознайомлення з наказом Головного управління від 25.03.2019 № 499-вд А. Стецько о 10 год. 35 хв. покинув приміщення Головного управління та повернувся до Головного управління о 14 год. 07 хв. При цьому, ОСОБА_7 у відрядження до м. Києва не вибув. Вказане підтверджується Актом від 25.03.2019 про відсутність позивача на робочому місці протягом 2 год. 47 хв. (з 10 год. 35 хв. до 14 год. 07 хв.)

Згідно письмових поясненнях щодо окремого доручення від 12.03.2019 №55/11-19, позивач зазначив, що з метою виконання доручення Голови Державної служби України з питань праці, написав службову записку № 3917/1 від 25.03.2019 начальнику ГУ Держпраці у Львівській області, де просив виконати п.2 наказу, а саме: виплатити кошти або надати аванс для купівлі проїзних квитків у м. Київ (у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 98 від 02.02.2011), оскільки він не мав грошових коштів у зв`язку із перебуванням в стані тимчасової непрацездатності та довгостроковому лікуванні. Крім цього, вказану службову записку віддав на реєстрацію та повідомив т.в.о. начальника відділу персоналу Кусий О.А., що їде на Головний залізничний вокзал м.Львова для резервування та бронювання квитків на поїзд до м.Києва. Однак, квитків не придбав, бо кошти так і не перевели на його картковий рахунок. Після чого повернувся на робоче місце.

Також вказав, що написав службову записку № 3976/1 від 25.03.2019 щодо вказаного факту. Враховуючи те, що пункт 2 наказу №499-од від 25.03.2019 Головного управління не виконаний і коштами на відрядження (авансу) не забезпечено, позивач скерував лист на Голову Держпраці України, що з незалежних від нього причин не видається за можливе відбути у відрядження м. Київ та виконати доручення. Зазначив, що на службові записки №№ 3917/1 та 3976/1 від 25.03.2019 відповіді не отримав ні від начальника Головного управління, ні від відділу персоналу, а 26.03.2019 написав службову записку № 4008/1 з метою повідомити його про прийняте рішення.

Як вірно враховано судом першої інстанції, що відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути направлений у службове відрядження для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частинами 2 та 4 ст. 42 Закону України «Про державну службу» передбачено, що керівник державної служби визначає місце, строк відрядження, режим роботи у період відрядження та завдання до виконання.

Державному службовцю відшкодовуються витрати та надаються інші компенсації у зв`язку з направленням у відрядження в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 № 78 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Постанова № 78) підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами (у разі відрядження за кордон - у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті) як аванс для здійснення поточних витрат. Аванс може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Суд також встановив, що в п. 2 наказу «Про відрядження» від 25.03.2019 №499-вд зазначено, що начальнику відділу головному бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку, фінансово-господарського та інформаційного забезпечення необхідно провести нарахування та виплату коштів позивачу.

Нарахування та виплата авансу позивачу, не відбулась.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не виконав вимоги окремого доручення Голови Держпраці ОСОБА_5 . ОСОБА_6 від 12.03.2019 № 55/11-19 щодо прибуття до апарату Держслужби з питань праці, і таким чином вчинив дисциплінарне порушення, передбачене п.5 ч.2 ст.65 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п. 6 Порядку обліку та роботи з дисциплінарними справами, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 03.03.2016 № 49 державний службовець, щодо якого здійснюється дисциплінарне провадження, має право доступу до інформації про нього, яка збирається та зберігається, в тому числі має право в будь-який час знайомитись із дисциплінарною справою, робити з неї виписки, давати письмові пояснення, надавати відповідні документи та матеріали щодо обставин, які досліджуються, а також порушувати клопотання про одержання і залучення до матеріалів нових документів. Для ознайомлення із матеріалами дисциплінарної справи державний службовець письмово звертається до секретаря дисциплінарної комісії, який повідомляє про таке ознайомлення голову цієї дисциплінарної комісії.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених вказаним Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Види дисциплінарних стягнень та загальні умови їх застосування визначені у ст.66 Закону України «Про державну службу». Так, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

При цьому вид дисциплінарного стягнення залежить від кваліфікації дисциплінарного проступку. Зокрема, у разі допущення державним службовцем дисциплінарного проступку, передбаченого п.5 ч.2 ст.65 вказаного Закону суб`єктом призначення щодо такого державного службовця може бути оголошено догану.

Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини першої статті 66 Закону, накладаються виключно за поданням дисциплінарної комісії.

За кожний дисциплінарний проступок до державного службовця може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» дисциплінарними проступками є невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень.

Частиною 3 ст. 66 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5 (невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень), 12 та 15 ч. 2 ст. 65 вказаного Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.

Частиною 2 ст. 77 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.

Судом також з`ясовано, що в оскарженому наказі вказано про те, що дисциплінарною комісією з розгляду дисциплінарних справ Державної служби з питань праці встановлено, що позивач не забезпечив належне виконання окремого доручення голови Держпраці Чернеги Р. від 12.03.2019 №55/11-19 та недотримався вимог пункту 8 частини першої статті 8 Закону України «Про державну службу». Керуючись пунктом 5 частини другої статті 65 та пунктом 2 частини першої статті 66 Закону України «Про державну службу» за неналежне виконання актів органів державної влади, доручень керівників, прийнятих у межах їх повноважень позивачу оголошено догану.

Також зазначено, що підставою для прийняття наказу слугували пояснення позивача, висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності по дисциплінарному провадженню щодо позивача, а також подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача.

Суд вірно вважав, що в оскарженому наказі в достатньому обсязі наведено стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення до позивача.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі № 1.380.2019.003213 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.М. Судова-Хомюк

Н.В. Ільчишин

повний текст складено 20.05.2020