Справа № 320/1499/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1499/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 27 січня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 липня 2016 року по 18 грудня 2018 року включно в розмірі 255805, 80 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 1 липня 2016 року по 18 грудня 2018 року у розмірі 1364, 15 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що за основу розрахунків необхідно визначати саме розмір середньоденної заробітної плати, який становить 412, 59 грн.

Апелянт вважає, що застосування судом першої інстанції принципу співмірності, що покладено в основу певних рішень суду касаційної інстанції, не є вірним по відношенню до обставин цієї справи.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 31.03.2020 р. за вх. № 11856, у якому відповідач зазначає, що позивачем суми грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб були виплачені 19.12.2018 р. на підставі виконавчого листа № 810/2769/17-а, виданого 06 грудня 2018 року.

Вказаний виконавчий лист було видано на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 січня 2017 року у справі № 810/2769/17, яке набрало законної сили 15 листопада 2018 року, та яким, крім іншого, стягнуто на користь позивача грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18687, 53 грн.

Відповідач просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на ту обставину, що порядок оподаткування доходів фізичних осіб міститься в розділі 4 Податкового кодексу України, в якому не передбачено звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб грошового забезпечення, одержаного військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, крім сум грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачених законом, які виплачуються з бюджету чи бюджетною установою (підпункт 165.1.10 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 р. № 1797-УІІІ були внесені з 01.01.2017 р. зміни, у тому числі до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, де, зокрема, слова «податкової міліції» були вилучені, а отже до такої категорії осіб у 2017-2018 роках не застосовується процедура грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб, тому, позивач не міг претендувати на отримання таких коштів. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 25.03.2019 р. по справі № 820/4516/18.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, згідно наказу Головного управління ДФС у Київській області від 12 квітня 2016 року № 130-О «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач був звільнений 12 квітня 2016 року з посади заступника начальника управління - начальника першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Броварської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області в запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Кошти, які підлягали виплаті позивачу на день звільнення, були остаточно виплачені йому 30.06.2016 р.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року (справа № 810/2769/17) позов ОСОБА_1 задоволено повністю: стягнуто на користь заявника з Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 40142, 21 грн, з яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2016 р. по 30.06.2016 р. склав 21454, 68 грн. Також на користь позивача було стягнуто компенсацію податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18687, 53 грн. Рішення суду набрало законної сили 15 листопада 2018 року.

19 грудня 2018 року на підставі виконавчого листа по справі № 810/2769/17 від 06 грудня 2018 року відповідач здійснив позивачу виплату грошового забезпечення, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку НОМЕР_1 , та не заперечується жодною зі сторін у справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В той же час, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Імперативність вищезазначених норм не потребує встановлення, чи входять належні працівнику виплати до структури саме заробітної плати, оскільки положення цих норм розповсюджуться на будь - які виплати, що належать працівнику на день звільнення.

У відповідності до вимог п. 4 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виплата грошової компенсації військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, стягнуто на користь позивача компенсацію ПДФО, відповідач мав обов`язок з повного розрахунку з позивачем в частині виплати спірної компенсації саме 12.04.2016 р., виходячи з положень ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, а отже позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

При цьому, судом першої інстанції визначено, що у розумінні вищезазначених положень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2016 р. по 30.06.2016 р. вже був предметом розгляду судової справи та спір щодо цієї суми був відсутнім. Тому до несвоєчасного розрахунку за рішенням про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повторно ст. ст. 116, 117 КЗпП України бути застосовані не можуть.

Колегія суддів підтримує таку позицію суду першої інстанції.

В той же час, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції застосував принцип співмірності та дійшов висновку, що сума, яку просить стягнути позивач є значно більшою, навіть, порівняно із сумою, що становить розмір компенсації.

На обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції послався на практику ВС, висловлену, зокрема, у постанові від 18.07.2018 р. (справа № 825/325/16), у якій Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

У даній справі колегія суддів звертає увагу, що спірна сума, яка була виплачена позивачу із запізненням, є компенсацією сплаченого ним податку та не має статусу невиплаченого засобу до існування чи компенсації позивачу вимушеного прогулу, тобто не має визначального впливу на матеріальне становище позивача.

Також колегією суддів враховується і ступінь вини відповідача щодо несвоєчасної виплати.

Зокрема, відповідач зауважує, що при остаточному розрахунку 30.06.2016 р. останній не виплатив позивачу компенсацію ПДФО, оскільки вважав, що позивач не має права на таку виплату. Внаслідок цього позивачем, в тому числі, було ініційовано судовий спір з цього питання.

Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 15.11.2018 р. та 19.12.2018 р. було виконано відповідачем у повному обсязі на підставі виконавчого листа, що був виданий 06.12.2018 р.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, оскільки останнім не доведено, що рішення суду першої інстанції постановлено в умовах порушених норм матеріального чи процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення середнього заробітку залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 21.05.2020 р.)