Справа № 160/3847/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року Справа № 160/3847/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у місті Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови, -
08.04.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області (надалі позивач) до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (надалі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 20.03.2020 року №56959693, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
В обґрунтування позову вказано, що постанова є протиправною, необґрунтованою, оскільки покладені судом обов`язки рішенням суду щодо перерахунку пенсії виконані у повному обсязі у встановленому порядку та в межах повноважень, якими наділений орган пенсійного фонду. Відповідачем без поважних причин не враховано інформацію про добровільне виконання суду та всупереч нормам закону накладено штраф. Позивач вважає, що наявні усі підстави для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, яку звернено до оскарження.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/3847/20 передана до розгляду судді Віхровій В.С. 09.04.2020 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 р. позовну заяву було залишено без руху.
Розглянувши надані до суду документи, суд встановив наявність підстав для відкриття провадження у справі відповідно до ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання, про що постановлена ухвала від 08.05.2020 р.
Згідно ч.4 ст.287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
19.05.2020 р. на вимогу суду надійшли матеріали виконавчого провадження №56959693.
Відзив у встановлений судом строк відповідачем не подано, інших процесуальних клопотань/заяв не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
У відповідності до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 р. по справі №804/374/18 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме суд:
визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;
13.07.2018 р. видано виконавчі листи по справі.
У постанові про відкриття виконавчого провадження боржнику встановлено 10 робочих днів для виконання рішення суду.
28.08.2018 р. позивачем було надіслано лист про виконання рішення суду.
Проте, державним виконавцем встановлено, що рішення суду в частині є таким, що не виконано, у зв`язку із чим керуючись ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем постановою від 21.09.2018 р. на позивача накладено штраф у розмірі 5100,00 грн.
Докази сплати штрафу у розмірі 5100,00 в матеріалах справи відсутні.
Позивачем отримано оригінал постанови 27.03.2020 р.
У строк, визначений ст. 287 КАС України, не погоджуючись з накладенням штрафу вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Досліджуючи спірну постанову на предмет її відповідності закону суд виходить з наступного.
Матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що 21.09.2018 р. в зв`язку із невиконанням рішення суду була винесена постанова про накладення штрафу на Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у розмірі 5100,00 грн.
Згідно із статтею 124 Конституції України та статті 370 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх без винятку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, організацій, установ, посадових осіб, окремих громадян та їх об`єднань і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами ч.1 ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 4 статті 18 вказаного Закону встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п.16 ч.3 ст.18 №1404-VIII).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
В свою чергу, ч.ч.1, 2 ст.75 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З приведених норм чинного законодавства вбачається, що державний виконавець за невиконання (повторне невиконання) судового рішення має право винести постанову про накладення штрафу на боржника за умови невиконання ним рішення без поважних причин.
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
І факт невиконання боржником рішення без поважних причин має бути встановленим державним виконавцем на час прийняття рішення про накладення штрафу.
В спірному випадку державним виконавцем в оскаржуваній постанові від 20.03.2020 р. про накладення штрафу зазначено, що рішення суду боржником у повному обсязі не виконано, але інформації про те, в якому обсязі рішення суду виконано, а в якому не виконано, постанова державного виконавця не містить.
Вказані пояснення з відповідними докази надавалися державному виконавцю листом ГУ ПФУ в Дніпропетровській області 28.08.2018 р. та містяться в матеріалах виконавчого провадження.
Враховуючи, що рішення суду носить виключно зобов`язальний характер, стягувачу на виконання означеного рішення суду було частково сплачена різниця перерахунку, накладаючи штраф у подвійному розмірі (тобто на підставі тих даних, що стали підставою для накладення штрафу постановою від 21.09.2018 р.) державний виконавець мав встановити дійсні та наявні підстави невиконання рішення суду, проте з матеріалів виконавчого провадження такі не вбачаються і в жодних документах не зазначається в якій саме частині зобов`язальне рішення суду не було виконано боржником станом на час прийняття спірної постанови.
Крім того, суд звертає увагу, що на стадії виконання судового рішення у справі №804/374/18 правила виплати перерахованої пенсії особам, яким пенсію призначено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», зазнали змін з набранням чинності Постанови № 103.
Виходячи з того, що ГУ ПФУ при перерахунку і виплаті пенсій зобов`язане керуватися положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та виданими на його виконання постановами Кабінету Міністрів України, то питання про поважність причин невиконання судового рішення державний виконавець має (повинен) вирішувати з урахуванням усіх аспектів правового регулювання правовідносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, яким пенсію призначено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 3 Постанови №103 (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) встановлено обов`язок перерахувати з 1 січня 2016 року пенсії, призначені згідно із Законом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції». За цим пунктом, розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року.
У тому ж пункті 3 Постанови №103 було зазначено, що виплату перерахованих відповідно до абзацу першого цього пункту пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) проводити з 1 січня 2018 року.
Сума перерахованих пенсій для виплати за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 р. та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку:
з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 року;
з 1 січня 2020 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.
Тобто Постанова №103 визначила порядок виплати перерахованих пенсій, який, зокрема, передбачає здійснення таких виплат після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету, не змінюючи при цьому регулювання правовідносин з приводу перерахунку пенсій колишнім працівникам міліції.
Отже, Постанова №103 фактично запровадила поетапний порядок виплати перерахованих за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року пенсій певним категоріям громадянам, при цьому обумовивши виплату перерахованих пенсій виділенням коштів на їх фінансування з державного бюджету.
При цьому, зазначеною постановою не змінюється регулювання правовідносин з приводу перерахунку пенсій, а лише визначено порядок виплати перерахованих виплат.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відтак, саме від Уряду залежить можливість Пенсійного фонду України забезпечити реалізацію та виконання своїх повноважень.
Отже, спірні відносини тільки у взаємозв`язку з діями ГУ ПФУ щодо його виконання і тільки в аспекті, що дасть змогу оцінити наскільки обґрунтованою та правомірною є постанова державного виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин. Тобто власне поважність причин як умови, з якою Закон України «Про виконавче провадження» пов`язує накладення на боржника штрафу за невиконання судового рішення, є тією обставиною, якій державний виконавець мав надати належної оцінки.
Водночас обставини, які повідомило ГУ ПФУ листом від 28.08.2018 р., в своїй сукупності свідчать, що невиплата в повному обсязі перерахованої пенсії за згаданим рішенням зумовлена змінами у правовому регулюванні порядку виплати пенсій та фінансуванням витрат на виплату цих пенсій.
Вказане дає підстави для висновку про наявність ускладнюючих обставин для виконання рішення суду, які не залежать від боржника, відтак висновок державного виконавця про невиконання рішення суду без поважних причин є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах і не має під собою правового підґрунтя.
Підсумовуючи викладене, оскільки відповідачем не доведено факт не виконання позивачем судового рішення, а судом таких обставин встановлено не було, не можливо стверджувати про обґрунтованість застосування до позивача спірних штрафних санкцій, що свідчить про невідповідність оскаржуваної постанови державного виконавця критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, тому ця постанова на переконання суду, є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як зазначено у ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем правомірність свого рішення перед судом не доведена.
При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведених обставин у сукупності, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Таке рішення, на переконання суду матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства.
У відповідності до ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 157, 246-247, 249, 255, 287, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити;
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 20.03.2020 р. №56959693, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова