Справа № 580/234/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/234/20 Головуючий у 1 інстанції: Тимошенко В.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Ганечко О.М.

Кузьменка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України (пункт 34 протоколу №167 від 30.11.2019 року) про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у відповідності до ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги не може підлягати часовому обмеженню та залежати від того, чи пройшов трьохмісячний термін з часу звільнення з військової служби.

21 квітня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Також, 20 травня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , позивач з 12 листопада 1986 року по 25 грудня 1986 року приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, а зі строкової служби був звільнений 25 листопада 1985 року.

Експертним висновком Обласної спеціалізованої лікарсько-консультативної комісії Черкаської обласної лікарні від 04 жовтня 2010 року №14695 встановлено, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №253161 від 29 жовтня 2010 року, ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №466005, 12 вересня 2019 року при повторному огляді позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 12 серпня 2019 року.

За результатами розгляду заяви та документів позивача, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене Витягом з протоколу засідання від 30 листопада 2019 року №167, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Рішення мотивоване тим, що позивача визнано інвалідом ІІ групи безтерміново, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, після його звільнення з військової служби, як військовозобов`язаного, призваного на збори, а не як військовослужбовця. Згідно п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога призначається військовозобов`язаним призваним збори у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), військовозобов`язаному при виконанні обов`язків військової служби або не пізніше ніж через три місяці закінчення зборів, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів. ОСОБА_1 інвалідність встановлено понад 3-місячний термін. Крім того, заявник у 2010 році отримав компенсацію за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погоджуючись із відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), визначено, відповідно до Конституції України, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ст. 1 вищевказаного Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону № 2011-XII встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог зазначеної статті, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25 грудня 2013 року № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі - Порядок №975).

Пунктом 1 Порядку №975 передбачено, що цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №253161 від 29 жовтня 2010 року, ОСОБА_1 з 28.10.2010 року встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 15).

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №466005 від 12 вересня 2019 року, позивачу при повторному огляді встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с 13).

У відповідності до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 листопада 2019 року №167, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 18).

Підставою для відмови стало те, що інвалідність позивача настала пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, оскільки, позивач брав участь у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС після звільнення з військової служби як військовозобов`язаний призваний на збори, а не як військовослужбовець. Також, у 2010 році ОСОБА_1 отримав компенсацію за шкоду заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Положеннями пункту 3 Порядку №975 передбачено, що у разі встановлення групи інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 520/203/19.

Пунктом 6 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Таким чином, стаття 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, не передбачала можливості отримання одноразової допомоги військовозобов`язаному у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 22 березня 2019 року у справі №2340/2993/18.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги не може підлягати часовому обмеженню та залежати від того, чи пройшов трьохмісячний термін з часу звільнення з військової служби.

Щодо посилання апелянта на постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі № 823/238/18 та від 24.12.2019 року у справі №826/11299/18, колегія суддів зазначає наступне.

Дані судові рішення прийняті за інших обставин справи та правовідносин, оскільки, стосуються застосування положень частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, а тому, викладені Верховним Судом в цих рішеннях висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що інвалідність, яка при дотриманні часових проміжків її встановлення дає право на отримання одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 встановлена лише у 2019 році, тобто, після закінчення тримісячного строку з дня закінчення військових зборів, а тому, позивач не набув права на отримання зазначеної допомоги, відповідно до вимог Закону № 2011-XII та Порядку №975.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що, відповідно до частини 7 статті 16-3 Закону № 2011-XII, якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.

Матеріали справим свідчать, що, згідно Довідки Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради від 11 жовтня 2019 року № 2120, Управлінням соціального захисту населення Канівської районної державної адміністрації у 2010 році була призначена та нарахована ОСОБА_1 одноразова компенсація при встановленні III групи інвалідності, що пов`язана з участю у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» була призначена та нарахована у розмірі 189,60 грн. (а.с. 23).

Положеннями статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній на час призначення одноразової компенсації) передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 5 Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 760, у разі встановлення вищої групи інвалідності особам із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, особам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, виплачується різниця одноразової компенсації.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 16 квітня 2019 у справі 822/795/18 зазначив наступне: «…правова природа одноразової грошової допомоги полягає у наданні державою, крім основних видів соціального захисту передбачених статтею 46 Конституції України, права особі одноразово скористатися отриманням грошової суми коштів, як додатковою компенсацією за статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або іншим законом, зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Принцип правової визначеності у правовідносинах пов`язаних з отриманням одноразової грошової допомоги полягає у тому, що скориставшись таким правом, зокрема, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особа позбавлена можливості у майбутньому повторно претендувати на отримання такого ж виду соціальної допомоги, як одноразова грошова допомога відповідно до інших законів, зокрема, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».»

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що, оскільки, позивач отримав допомогу, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то додаткове отримання ним одноразової грошової допомоги за Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не є можливим.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.