Справа № 349/422/16-а
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 349/422/16-а пров. № А/857/3063/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Шумей М.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську о 10 год. 29 хв. 29 січня 2020 року, повне судове рішення складено 03 лютого 2020 року, у справі №349/422/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

13.04.2016 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - Управління), просила визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язати відповідача зарахувати період роботи з 08 серпня 1989 року по 01 листопада 1993 року та з 02 листопада 1993 року по 14 липня 1998 року до стажу роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років на пільгових умовах з дня звернення, тобто з 11 грудня 2015 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області щодо не зарахування ОСОБА_1 періоду роботи з 08.08.1989 по 01.11.1993 на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої консультативної поліклініки у подвійному розмірі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 трудовий стаж роботи на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої консультативної поліклініки з 08.08.1989 по 01.11.1993 в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 11.12.2015. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що записи про роботу позивача у період роботи з 08.08.1989 по 01.11.1993 на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії обласної дитячої консультативної поліклініки містяться у трудовій книжці позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача щодо відмови в зарахуванні в подвійному розмірі періоду роботи на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії обласної дитячої консультативної поліклініки та вказав, що не підлягає зарахуванню в подвійному розмірі період роботи позивача з 02.11.1993 по 14.07.1998 на посаді баклаборанта Рогатинської центральної районної лікарні з підстав, що посада баклаборанта входила у штатний розпис клінічної лабораторії, а відокремленого структурного підрозділу, як бактеріологічна лабораторія в Рогатинській ЦРЛ не було, що слідує із листа Рогатинської центральної районної лікарні №11-12/800 від 15.11.2016.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано оцінку, чи робота позивача була пов`язана з потенційно інфікованими збудниками інфекційних хвороб, як це передбачено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.12.2002 №500. Скаржник вказує, що в наданих позивачем документах відображено лише період роботи, однак відсутня інформація про характер виконуваної роботи, не зазначено інформації про роботу з матеріалом, який потенційно інфікований збудниками інфекційних хворіб. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не досліджувалась інформація щодо акредитації бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої консультативної поліклініки. Окрім того, наявні розбіжності між записами у трудовій книжці та уточнюючими довідками щодо займаних посад: у записах трудової книжки відсутнє ключове слово «лабораторія».

Враховуючи, відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 05.12.2015 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнилась з посади лаборанта клініко-діагностичної та біохімічної лабораторії у зв`язку з закінченням строкової трудової угоди, укладеної з ДП «Санаторій Черче».

11 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою в Управління ПФУ в Рогатинському районі Івано-Франківської області про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я (а.с.53).

Відповідно до протоколу Управління №1139 від 10 березня 2016 року ОСОБА_1 зараховано 23 роки 1 місяць 5 днів до стажу роботи працівника охорони здоров`я.

Листом Управління від 12 березня 2016 року №868/03 ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відмовлено, оскільки починаючи з 01 січня 2016 року на пенсію виходитимуть після досягнення встановленого пенсійного віку, а також, згідно з поданими документами відсутній спеціальний стаж не менше 25 років (а.с.7).

Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до пункту 16 розділу XV якого до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Статтею 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, в редакції чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, (далі - Закон №1788-XII) встановлено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з статтею 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців.

Згідно з розрахунком стажу позивача Управлінням зараховано 23 роки 1 місяць 5 днів до стажу роботи працівника охорони здоров`я.

В запереченні на позовну заяву відповідач зазначає, що відсутні законні підстави для зарахування позивачу у подвійному розмірі періодів роботи з 08.08.1989 по 01.11.1993 - на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії в Івано-Франківській дитячій клінічній лікарні та з 02.11.1993 по 13.07.1998 - на посаді лаборанта бактеріологічної лабораторії в Рогатинській центральній районній лікарні.

Так, згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 08.08.1989 по 01.11.1993 працювала на посаді фельдшера-лаборанта по бактеріології обласної дитячої консультативної поліклініки, з 02.11.1993 по 13.07.1998 - на посаді баклаборанта Рогатинської центральної районної лікарні.

Так, відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, в редакції чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, (далі - Порядок) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, стаж роботи позивача з 08.08.1989 по 01.11.1993 на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії обласної дитячої консультативної поліклініки підтверджується не лише записами в трудовій книжці, а й долученими до матеріалів справи довідкою Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні від 15.01.2016 №210-б-о (а.с.56), листом-відповіддю Рогатинської центральної районної лікарні №11-12/800 від 15.11.2016 (а.с.112) та листом-відповіддю Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні від 13.12.2016 за №2782 (а.с.118).

Відповідно до статті 60 Закону №1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Аналіз положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» дозволяє зробити висновок, що вказана норма застосовується у випадку призначення особі трудової пенсії за вислугу років на підставі саме цього Закону та враховується для обчислення пільгового стажу роботи.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що з набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (з 1 січня 2004 року) для призначення пенсії обчислюється страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до абзацу 5 частини 3 та частини 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, трудовий стаж - це періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці, та який до 1 січня 2004 року зараховується як страховий стаж, а в подальшому - за умови сплати страхових внесків в сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (сума коштів, що визначається розрахунково як добуток розміру мінімальної заробітної плати і розміру єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, встановлених законом, на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

При обчисленні ж спеціального стажу, який є підставою для призначення пенсії за вислугу років, стаж роботи за період роботи як до, так і після 1 січня 2004 року зараховується у подвійному розмірі.

Право на пенсію за вислугу років законодавець обумовив наявністю спеціального стажу роботи на посадах та в закладах, перелік яких затверджено Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).

У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909 визначено, що до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров`я», затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 року № 117, фельдшер-лаборант працює самостійно або під керівництвом лікаря. Проводить лабораторні дослідження, аналіз та діагностику їх результатів. Готує необхідні матеріали, апаратуру та інструментарій для роботи. Забезпечує санітарно-протиепідемічний режим в лабораторії. Проводить дезінфекцію, стерилізацію, знезараження інфікованого матеріалу. Дотримується правил безпеки та особистої гігієни. Веде медичну документацію. Вміє надати медичну допомогу при невідкладних станах. Дотримується принципів медичної деонтології. Постійно удосконалює свій професійний рівень.

Номенклатура бактеріологічних досліджень, що проводиться бактеріологічними лабораторіями санепідемстанцій, визначалась Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР № 886 від 12.11.1973.

Інструкція по санітарно-епідеміологічному режиму і охороні праці персоналу інфекційних лікарень (відділень), затверджена наказом МОЗ СРСР №916 від 04.08.1983, що діє на території України згідно вказівки МОЗ України №165 від 23.05.1996, призначена для головних лікарів і персоналу інфекційних лікарень інфекційних відділень, а також для працівників санітарно-епідеміологічних та дезинфекційних станцій, та містить ідентичні вимоги і норми щодо режиму та охорони праці працівників інфекційних лікарень (відділень), бактеріологічних і вірусологічних інфекційних лікарень та бактеріологічних лабораторій, що обслуговують інфекційні відділення лікарень.

У чинному законодавстві відсутнє тлумачення терміну «інфекційний заклад» (відділення). Проте, згідно з роз`ясненнями МОЗ України № 05.03-18-54/973 від 27 січня 2010 року «інфекційний заклад (відділення)» це заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб. Зі змісту вказаного роз`яснення бактеріологічні лабораторії, як такі, що працюють з небезпечними патогенними агентами згідно з Положенням про державний санітарно-епідеміологічний нагляд в Україні, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1109 від 22.06.1999, повинні мати дозвіл на право роботи із збудниками 3-4 групи патогенності (небезпечності).

Згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1992 № 195 «Про затвердження Переліку вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка та отримання звання в яких дають право займатись медичною та фармацевтичною діяльністю» до середнього медичного персоналу належить посада фельдшерів-лаборантів.

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» від 27.01.2020 за №15, ОСОБА_1 дійсно працювала в КНП «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» на посаді фельдшера-лаборанта бактеріологічної лабораторії з 08.08.1989 (наказ №140-лс-І від 07.08.1989) по 01.11.1993 (наказ про звільнення за власним бажанням по статті 38 КЗпП України №185-ос від 01.11.1993). Також у довідці зазначено, що позивач у відпустці по догляду за дитиною не перебувала (а.с.204).

До вказаної довідки долучено копію наказу №140 лс-І від 07.08.1989, згідно з яким підставою для прийняття позивача на посаду фельдшера-лаборанта лабораторії крім заяви було і направлення Львівського медичного училища №214 від 05.1989.

Згідно з Наказом по основній діяльності №78 від червня 2006 року назву установи державна обласна дитяча клінічна лікарня змінено на Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня. Відповідно до Наказу по основній діяльності №01-ос з 07.11.2019 назву закладу «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня» замінено на «Комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради».

Відповідно до листа Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні №2782 від 13.12.2016 положення про бактеріологічну лабораторію Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні розроблене на основі типового положення про бактеріологічну лабораторію, затвердженого Наказом МОЗ України від 28.12.2002 №500. Дозвіл на роботу із збудниками ІІІ-ІV груп патогенності протермінований, документи на виготовлення такого знаходяться в стані виготовлення. Копії затверджених функціональних обов`язків працівників бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні в архівах не збереглися.

Згідно з листом Рогатинської центральної районної лікарні Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації №11-12/800 від 15.11.2016, ОСОБА_1 дійсно працювала у штаті клінічної лабораторії Рогатинської ЦРЛ на посаді бак лаборанта з 02.11.1993 по 14.07.1998. Щодо надання копії Положення про бактеріологічну (вимірювальну бактеріологічну) лабораторію Рогатинської ЦРЛ чи іншого документу, на підставі якого здійснювала свою діяльність відповідна лабораторія у період з 02.11.1993 по 14.07.1998, такі надати немає можливості, оскільки посада бак лаборанта входила у штатний розпис клінічної лабораторії, відокремленого структурного підрозділу такого як бактеріологічна лабораторії в Рогатинській ЦРЛ не було. Щодо надання копії дозволу на право роботи із збудниками ІІІ-ІV групи патогенності (небезпечності), виданого бак лабораторії Рогатинської ЦРЛ, надати теж немає можливості, оскільки даної бак лабораторії в Рогатинській ЦРЛ не було і посада бак лаборанта була однією із складових клінічної лабораторії. Копії функціональних обов`язків про перебування на посаді бак лаборанта та лаборанта клінічної лабораторії не збереглися.

Відповідно до довідки Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинської центральної районної лікарні» від 10.01.2020 №11-13/9 ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії з 02.11.1993 по 10.05.2005, за період роботи перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х річного віку з 19.12.1994 по 28.09.1997.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності відмови в зарахуванні позивачу в подвійному розмірі періоду роботи на посаді фельдшера-лаборанта по бактеріології обласної дитячої консультативної поліклініки.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року № 22-1, скаржник не позбавлений можливості при прийманні документів перевіряє копії відповідних документів, фіксувати й засвідчувати виявлені розбіжності (невідповідності), вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, а тому аргументи скаржника щодо наявних розбіжностей у формулюванні назви посади позивача самі по собі не можуть бути підставою для відмови у врахуванні стажу роботи при призначенні пенсії.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що зміни у пункт «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII в частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку, внесені Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2016 року, тобто після подання позивачем заяви про призначення пенсії, та з врахуванням Конституційно закріпленого принципу незворотності дії у часі нормативно-правових актів не може застосовуватись до спірних правовідносин.

За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави.

До того ж, в подальшому рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (Справа № 1-13/2018(1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

При цьому Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, то така відмова відповідно до статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при вирішенні справи викладено мотиви протиправності відмови позивачу у зарахуванні в подвійному розмірі періоду роботи на посаді фельдшера-лаборанта по бактеріології обласної дитячої консультативної поліклініки, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №349/422/16-а - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк