Справа № 640/25489/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року м. Київ № 640/25489/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення від 27 листопада 2019 року

№ 412-19,

УСТАНОВИВ:

Громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 ) ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 27 листопада 2019 року № 412-19 про втрату статусу біженця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з моменту отримання статусу біженця позивача за сімейними обставинами був вимушений неодноразово відвідувати територію Азербайджанської Республіки, причинами цього були хвороби і смерті близьких йому людей.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач до суду подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі повноважень, з урахуванням того, що позивач, маючи статус біженця, здійснював виїзд до країни походження, що стало законною підставою дійти висновку відповідачу про відсутність існування загрози життю позивачу в країні походження, відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань за ознако, про яку він стверджував при зверненні за захистом в Україні з метою отримати статус біженця. Також відповідачем зазначено, що позивач неодноразово звертався до компетентного органу Азербайджану у м. Баку з метою отримання національного паспарту.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Азербайджанської Республіки, статус біженця набув на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 30 червня 2000 № 580 згідно із статтею 1 Закону України "Про біженців".

27 листопада 2019 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянином Азербайджану ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності та не може відмовитися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставини, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує.

Позивача проінформовано про вказане рішення повідомлення від 09 грудня 2019 року № 359 про втрату статусу біженця, в якому зазначено, що відповідно до пунктів 1 та 6 частини першої та чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців т осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державною міграційною службою прийнято рішення про втрату статусу біженця.

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначається статтею 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 вказаного Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Пункту 6 частини першої статті 11 вказаного Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Згідно частина дев`ятої статті 11 Закону № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 10 статті 11 Закону № 3671-VI рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

Частинами 11, 12 статті 11 Закону №3671-VI закріплено право центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання, а також у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, - звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 13 статті 11 Закону № 3671-VI подання щодо втрати та позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 14 статті 11 Закону № 3671-VI встановлено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 15 статті 11 Закону № 3671-VI рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилається разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до відповідних посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у відповідності до частини 16 статті 11 Закону № 3671-VI, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

Відповідно до частини 18 статті 11 Закону № 3671-VI у разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи статусу додаткового захисту або скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає їх недійсними та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Управлінням державної міграційної служби України в Київській області від 08 серпня 2018 року № 258 перереєстровано біженця громадянина Азербайджану ОСОБА_6 , продовжено термін дії посвідчення біженця НОМЕР_1 до 30 червня 2023 року.

Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України листом від 31 травня 2019 року № 8.6-2136/8.6.1-19 про вжиття заходів направлено до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області матеріали щодо гр. Азербайджану ОСОБА_6 , здобуті у ході проведення перевірки, а саме: витяг з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон.

З вказаної інтегрованої картки вбачається, що позивач здійснював наступні виїзди:

23 червня 2005 року виїзд з території України повітряним транспортом 6684 Київ-Баку, 29 серпня 2005 року в`їзд на територію України залізничним транспортом 032 Баку-Київ;

03 липня 2008 року в`їзд на територію України повітряним транспортом 6683 Баку-Київ;

02 грудня 2008 року виїзд з території України повітряним транспортом 419 Київ-Баку, в`їзд на територію України 10 грудня 2008 року повітряним транспортом 420 Баку-Київ;

19 вересня 2009 року виїзд з території України повітряним транспортом 684 Київ-Баку, в`їзд на територію України 26 вересня 2009 року повітряним транспортом 683 Баку-Київ;

26 вересня 2012 року в`їзд на територію України повітряним транспортом 683 Баку-Київ;

13 вересня 2013 року в`їзд на територію України залізничним транспортом 370 Баку-Харків;

26 серпня 2014 року виїзд з території України залізничним транспортом 370 Харків-Баку;

10 листопада 2015 року виїзд з території України залізничним транспортом 370 Харків-Баку, 11 квітня 2016 року в`їзд на територію України автомобільним транспортом 99ЕК84;

09 серпня 2016 року виїзд з території України автомобільним транспортом 99ЕК84, 12 листопада 2017 року в`їзд на територію України повітряним транспортом 602 Баку-Київ.

Листом Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області від 29 липня 2019 № 8101.7.3-29970/81.1-19 позивача повідомлено про ініціювання процедури втрати статусу біженця та про те, що під час розгляду відповідних матеріалів позивач має право брати участь у їх розгляді шляхом надання відповідних пояснень та матеріалів.

Під час співбесіди 17 вересня 2019 року позивач зазначив про те, що декілька разів їздив до Азербайджану, там проживали три брати та сестра, вони померли, позивач їздив на їхні похорони у 2007 році, 2009 році та в 2017 році. Позивач зазначив, що перебував в Азербайджані у 2017 року десь півроку, оскільки в цьому році хворів брат, який помер, також в цьому році померла сестра позивача.

На підтвердження вказаного позивачем надано копії свідоцтва про смерті: ОСОБА_7 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 року НОМЕР_2 ; ОСОБА_8 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 року НОМЕР_3 ; ОСОБА_9 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_7 року НОМЕР_4 .

Також, під час співбесіди позивач підтвердив, що звертався до паспортного столу у місті Баку за отриманням паспорту для виїзду за кордон громадянина Азербайджану та документів у зв`язку із закінченням строку дії попереднього національного документу, пред`явивши при цьому національний паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 27 листопада 2014 року Міністерством внутрішніх справ Республіки Азербайджан строком дії до 26 листопада 2024 року.

Позивач під час співбесіди повідомив, що в нього був проїзний документ біженця, проте він по ньому ніколи не їздив.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний протокол співбесіди позивача від 08 серпня 2018 року щодо розгляду заяви позивача про продовження посвідчення біженця, під час якої позивач повідомив, що з моменту отримання статусу біженця (2000 рік) не виїжджав до країни громадянської належності.

Так, відповідно до пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається за отриманням національного паспорту і отримує його, або термін дії паспорту продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він скористався захистом країни своєї громадської належності.

Статтею 11 Закону № 3671-VI встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення було встановлено, що позивачем заперечувалось у 2018 році відвідування країни громадянської належності, також неодноразове відвідування Азербайджану у період з 2005 року по 2017 рік та отримання позивачем в компетентному органу Азербайджану національних паспортів, що є підставами для втрати статусу біженця.

Таким чином відповідачем доведено наявність підстав для позбавлення позивача статусу біженця.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Аверкова