Справа № 160/2754/20
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року Справа № 160/2754/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо припинення за травень, червень, липень, серпень та вересень 2018 року виплати призначеної пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену призначену пенсію за травень, червень, липень, серпень та вересень 2018 року;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області подати звіт про виконання рішення по даній справі протягом 30 днів з дня набрання рішення законної сили.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідачем з травня по вересень 2018 року пенсія позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, не перераховувалась та не виплачувалась. Позивач вважає, що відсутні підстави для припинення виплати пенсії оскільки статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено вичерпний перелік підстав для її припинення, які не мають відношення до позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком.
Як вбачається з матеріалів пенсійної справи позивача, Протоколом від 29.11.2016 №8 засідання районної комісії по вирішенню питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, вирішено поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеній особі з 01.10.2016.
Протоколом від 10.11.2017 №11 та Витягом з Протоколу №4 від 20.07.2018 засідання районної робочої групи щодо здійснення перевірки фактичного місця проживання (перебування) внутрішньо переміщених осіб, вирішено залишити ОСОБА_1 на обліку, як внутрішньо переміщену особу, оскільки остання, згідно актів обстеження, проживають за вказаним місцем проживання.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 .
Позивач звернувся до відповідача зі зверненням з питання виплати пенсії, як внутрішньо переміщеній особі.
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".
Відповідно до статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Стаття 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до частини 3 статті 4 вказаного Закону, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виключно цим Законом визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав, визначених статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.
При цьому, Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що органом Пенсійного фонду приймалось рішення про припинення виплати пенсії із встановлених законом підстав. Крім того, право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується.
Відповідно до КМУ від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Проте, суд зазначає, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 26.12.2011 №20-рп/2011 та від 02.03.1999 №2-рп-99 висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
У випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Згідно частини 1 статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.
Суд звертає увагу, що відсутність нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період, не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.
Матеріалами справи встановлено, що позивачу не виплачено пенсію за період з 01.03.2016 по 01.11.2019.
Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що пенсія за спірний період буде виплачена після прийняття окремого порядку виплати, визначеного постановою КМУ, оскільки відсутність фінансування та встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно, а тому, суд вважає, що позовна вимога про допущення негайного виконання рішення суду підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт, є правом суду, а не обов`язком.
При розгляді справи суд не дійшов висновку про можливість неналежного виконання судового рішення у справі, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем, як уб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій щодо невиплати позивачу пенсії за спірні періоди 2018 року, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840,80 грн. підлягає частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача в розмірі 630,60 грн.
Керуючись ст. ст. 77, 139, 241-247, 257 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за травень, червень, липень, серпень та вересень 2018 року.
Зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 нараховану пенсію за травень, червень, липень, серпень та вересень 2018 року.
Звернути до негайного виконання рішення у межах суми пенсії ОСОБА_1 за один місяць відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України.
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачений судовий збір у розмірі 630,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська