Справа № 440/4955/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 р.Справа № 440/4955/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Старосуда М.І. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава по справі № 440/4955/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування наказу,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) № 21 від 12.03.2016 року;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року у задоволенні клопотання позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними відмовлено, вищевказану позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року та ухвалити нове рішення, яким визнати поважними причини, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та направити справу № 440/4955/19 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що нею було пропущено строк звернення до суду з поважних причин, зокрема у зв`язку з перебуванням на казарменому положенні під час проходження військової служби. Також зазначає, що заяву про звільнення вона написала у зв`язку з правовою необізнаністю та відповідачем не було роз`яснено, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби, вказує, що про порушення своїх прав вона достеменно дізналась лише з листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2019 року № 1/2/671, а тому строк звернення до суду має обліковуватись саме з 14.11.2019 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, та не наведено підстав пропуску такого строку, які могли б бути визнані судом поважними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Місячний строк оскарження до суду рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у справах про звільнення з публічної служби було також передбачено ч. 3 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на час звільнення позивача 13.03.2016 року).

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, законодавством регламентовано спеціальний місячний строк оскарження до суду рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у справах про звільнення з публічної служби, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що наказом Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №21 від 12.03.2016 року ОСОБА_1 звільнено з 13.03.2016 року у зв`язку із призовом на військову службу на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.03.2016 року вх. 764/5 (а.с. 12, 36).

Частиною 1 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення ОСОБА_1 , передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Трудова книжка видана 13 березня 2016 року, що підтверджується книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с.45).

При цьому з вказаним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 16.12.2019 року.

Таким чином, з часу фактичного звільнення ОСОБА_1 до дати звернення до суду минуло майже чотири роки.

Разом з тим, жодних поважних причин, які б об`єктивно унеможливили своєчасне подання позивачем позовної заяви у межах місячного строку на виконання вимог ч. 5 ст. 122 КАС України, ОСОБА_1 не зазначено і будь-яких доказів суду не надано.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на пропуск строку звернення до суду через перебування на казарменому положенні під час проходження військової служби, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, в апеляційній скарзі позивач зазначила, що з 14.03.2016 року вона перебувала на військовій службі, постійно навчалася та підвищувала свою кваліфікацію, знаходилась на казарменому положенні, перебувала у відрядженні, залучалась до несення бойового чергування, була обмежена у свободі пересування, в тому числі звернутися за правовою допомогою або до суду, а тому зазначені обставини ускладнили вчасне звернення до суду з даним позовом.

Так в обґрунтування вищевказаних доводів позивач надала копії наступних документів: витяг з наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова по о/с від 14.03.2016 року № 11-РС про призначення ОСОБА_1 курсантом навчального взводу навчальної роти 190 навчального центру, ВОС-909221А; витяг з наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова по стройовій частині від 14.03.2016 року № 70 про встановлення ОСОБА_1 посадового окладу, щомісячної премії, надбавки та щомісячної додаткової грошової винагороди; витяг з наказу Першого заступника Міністра Оборони України по о/с від 04.05.2016 року № 32-РС про призначення ОСОБА_1 оператором служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС-909543А; витяг з наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова по стройовій частині від 05.05.2016 року № 119 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу 190 навчального центру та всіх видів забезпечення Житомирського військового інституту ім. С.П. Корольова; сертифікат від 26.10.2017 року №42, виданий ОСОБА_1 про те, що вона в період з 05.10.2017 року по 26.10.2017 року на базі 190 навчального центру пройшла підготовку за програмою «Курс лідерства базового рівня» та свідоцтво до сертифіката; сертифікат від 30.11.2017 року № 4592, виданий ОСОБА_1 про те, що пройшла підготовку за програмою фахової підготовки базового рівня за ВОС 909 та свідоцтво до сертифіката; довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.02.2019 року №5/295 про те, що ОСОБА_1 проходила службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посадах оператора служби захисту інформації, старшого спеціаліста служби захисту інформації в період з 06.05.2016 року по 07.05.2019 року та під час проходження служби залучалась до несення бойового чергування; довідку Військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2020 року № 4, про те, що ОСОБА_1 проходила в період з 08.05.2019 року по 16.08.2019 року військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (місто Чернігів), під час проходження військової служби у вищевказаній частині з 13.05.2019 ро 11.06.2019, з 13.06.2019 року по 13.07.2019 року, з 17.07.2019 року по 14.08.2019 року знаходилась у відрядженні, виконуючи службові завдання; довідку від 18.02.2020 року № 519/522 про проходження ОСОБА_1 військової служби в НОМЕР_2 навчальному центрі в якості курсанта та перебування з 14.03.2016 року до 05.05.2016 року на казарменому положенні (а.с. 96-106).

При цьому, розглянувши вищевказані копії документів колегія суддів зазначає, що вони не містять вказівку на будь-яке обмеження права позивача на звернення до суду з позовом, перебування позивача на казарменому положенні не вказує на обмеження її права на звернення до суду з позовом про захист своїх інтересів, а тому не доводить відсутність у неї об`єктивної можливості подавати позов до суду.

Посилання позивача на те, що вона була обмежена у свободі пересування спростовуються наданими нею доказами, відповідно до яких вона, крім проходження військової служби, навчалась, підвищувала свою кваліфікацію, перебувала у відрядженні,

Позивачем не надано доказів, що вона протягом майже чотирьох років не мала часу для реалізації свого права на судовий захист. Крім того, довідкою від 18.02.2020 року №519/522 підтверджено перебування позивача на казарменому положенні лише з 14.03.2016 року до 05.05.2016 року.

На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку звернення до суду з огляду перебування позивача на казарменому положенні.

Доводи позивача про те, що заяву про звільнення вона написала у зв`язку з правовою необізнаністю та відповідачем не було роз`яснено, що за нею повинно зберігатися робоче місце на час проходження військової служби, колегія суддів не приймає, оскільки правова необізнаність не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання позивача, що про порушення своїх прав вона дізналась лише з листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2019 року № 1/2/671, оскільки трудову книжку позивачу було видано 13.03.2016 року в якій наявний запис про звільнення позивача із займаної посади з посиланням на підстави звільнення, а отже, з 13.03.2016 року ОСОБА_1 повинна була бути обізнана про порушення своїх прав, а також про початок відліку процесуального строку звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, відсутності поважних причин для його поновлення та наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року по справі №440/4955/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року по справі №440/4955/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) М.І. Старосуд Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 20.05.2020 року