Справа № 340/1279/20
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року справа № 340/1279/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області (далі - Управління) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою до Управління про визнання протиправною бездіяльності щодо виплати у повному обсязі щорічної одноразової допомоги на оздоровлення (далі - допомога) за 2020 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (1 категорія), котрий набув інвалідність.

Водночас просив суд зобов`язати Управління нарахувати допомогу у розмірі 5 мінімальних заробітних плат та виплати додаткові кошти з врахуванням раніше отриманих у сумі 120 грн.

Разом з тим просив суд зобов`язати відповідача надалі нараховувати і виплачувати допомогу у згаданому розмірі.

У позовній заяві зазначає, що Управління нарахувало і виплатило допомогу, керуючись не приписами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), а на підставі припису постанови Уряду України.

Управління не надіслало відзиву на позов, будучи належним чином повідомлене про розгляд справи (а.с.21).

Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини і факти, що стали підставами звернення.

Так, ОСОБА_1 набув правового статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорія) (а.с.8).

Стосовно позивача встановлено стан інвалідності 1 групи з 25 червня 2003 року (а.с.9-10).

Згідно експертного висновку захворювання пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.10-11).

У 2020 році Управління виплатило допомогу у сумі 120 грн. (а.с.13-14).

18 лютого 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок допомоги з розрахунку її розміру відповідно до приписів статті 48 Закону (5 мінімальних заробітних плат) (а.с.12).

28 числа того ж місяця і року Управління відмовило у задоволенні заяви (а.с.13-14).

Підстава - розмір допомоги встановлено приписами постанови Уряду України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, наслідки Чорнобильської катастрофи завдали шкоди довкіллю і, як наслідок, - здоров`ю позивача.

Приписами частини 1 статті 16 Конституції України встановлено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Приписами частини 1 статті 50 Основного Закону визначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Отже хто постраждав від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тому держава зобов`язана відшкодувати шкоду (конституційне право людини).

01 квітня 1991 року набрав чинності Закон.

Приписами частини 2 статті 46 Закону парламент встановив обов`язок щорічно виплачувати допомогу учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які набули інвалідність.

Закон постійно зазнавав змін, однак право на отримання допомоги залишалось незмінним.

20 червня 1996 року набрали чинності зміни до Закону.

Так, частину четверту статті 48 Закону викладено в такій редакції:

«Щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких

розмірах:

інвалідам I і II групи - п`ять мінімальних заробітних плат;

інвалідам III групи, дітям-інвалідам - чотири мінімальні

заробітні плати;

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2

категорії - п`ять мінімальних заробітних плат;

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3

категорії - три мінімальні заробітні плати;

кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської

катастрофи одного з батьків, - три мінімальні заробітні плати;

евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, - три мінімальні заробітні плати».

З часом законодавець декілька разів припиняв виплату допомоги шляхом прийняття норм права у Законах України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та «Про Державний бюджет на 2007 рік», які зупиняли дію приписів статті 48 Закону.

Рішеннями Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 визнано неконституційними норми права, що зупиняли дію приписів статті 48 Закону.

01 січня 2015 року набули чинності зміни до статті 48 Закону.

Норма права викладена у такій редакції:

«Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

28 червня 2017 року набули чинності зміни до статті 48 Закону.

Норма права викладена у такій редакції:

«Одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році.

Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України».

Отже законодавець наділив Уряд України повноваженнями стосовно визначення розміру допомоги.

У 2020 році Управління виплатило позивачу допомогу у сумі 120 грн., керуючись приписами Постанови.

Таким чином відбулось зменшення розміру допомоги у порівнянні з її розміром станом на день встановлення інвалідності (25 червня 2003 року).

На той час відносно позивача розмір допомоги складав 5 мінімальних заробітних плат.

Вирішуючи позов, суд має перевірити на відповідність Конституції України приписи нормативно-правових актів, які застосував відповідач.

Відповідність Постанови обумовлена відповідністю припису частини 3 статті 48 Закону, оскільки носить похідний характер.

Отже постає запитання: чи мав право законодавець делегувати Уряду України повноваження щодо встановлення розміру допомоги?; якщо мав, то чи міг Уряд України зменшувати її в десятки разів?

Так, відповідно до приписів пунктів 1 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

Відшкодування шкоди здоров`ю, яка спричинена негативними наслідками для довкілля, що викликано Чорнобильскою катастрофою, як суд написав раніше, відноситься до конституційного права людини на безпечне для життя і здоров`я довкілля (сукупність приписів частини 1 статті 16 та частини 1 статті 50 Основного Закону).

Тому розмір допомоги, яка виплачується позивачу, може бути встановлено тільки законом.

Надання Уряду України права встановлювати його суперечить (не відповідає) сукупності приписів частини 1 статті 16, частини 1 статті 50 та пункту 1 частини 1 статті 92 Основного Закону.

Подібний висновок зробив і Конституційний Суд України у рішенні від 13 грудня 2019 року №7-р(ІІ)2019.

Висновок Конституційного Суду України.

«Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що «права делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади (у даному випадку Кабінету Міністрів України) Основним Законом України не передбачено. Таке делегування порушує вимоги Конституції України, згідно з якими органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частини 2 статті 19 Основного Закону України). До аналогічних висновків Конституційний Суд України дійшов у рішеннях від 9 жовтня 2008 року №22-рп/2008, від 23 червня 2009 року №15-рп/2009» (абзац другий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 травня 2010 року № 14-рп/2010)».

Отже Управління застосувало до спірних правовідносин нормативно-правові акти (частину 3 статті 48 Закону і Постанову), які суперечать Основному Закону.

Приписами частин 3 та 4 статті 7 КАС України встановлено, що у разі невідповідності правового акту Конституції України закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Тому суд, вирішуючи позов, не застосовує до спірних правовідносин припис частини 3 статті 48 Закону і положення Постанови.

Такий висновок суду жодним чином не доводить втрату позивачем права на допомогу, оскільки встановлена приписами частини 2 статті 48 Закону на виконання вимог Конституції України.

Щодо її розміру, то суд зазначає наступне.

Встановлювати розмір допомоги, як суд вирішив раніше, міг тільки законодавець.

Він встановив його для позивача на рівні 5 мінімальних заробітних плат ще у 1996 році і з того часу не змінював.

Отже відповідач мав нарахувати і виплатити позивачу допомогу у розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Таких вимог не дотримався, чим допустив протиправну бездіяльність.

Обґрунтування протиправності бездіяльності.

Так, суперечність (невідповідність) припису частини 3 статті 48 Конституції України мала би бути для Управління очевидною з урахуванням тієї кількості рішень Конституційного Суду України, в яких зазначено про недопустимість парламенту делегувати повноваження Уряду України.

Відповідно до приписів частини 1 статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За приписами частини 2 статті 19 Основного Закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже Основний Закон держави встановлює пріоритет щодо відповідності дій органу державної влади.

Спочатку відповідність Конституції України, а лише потім - законам.

Що стосується вимоги позову стосовно зобов`язання Управління надалі нараховувати і виплачувати допомогу у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, то суд зазначає наступне.

Парламент у будь-який час з урахуванням поточної економічної ситуації може прийняти закон про збільшення чи зменшення розміру допомоги.

Тому рішення суду про задоволення позову у цій частині вимог може суперечити законодавству, яке регулюватиме у часі правовідносини, котрих завчасно торкнувся суд.

Якщо законодавство не зазнає змін, то Управління у правовідносинах з позивачем в майбутньому має діяти як встановив суд.

Отже суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог.

Правовий висновок суду в частині задоволення позову не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у аналогічній справі, який міститься у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №331/4450/17 (а.с.23-25).

Правовий висновок Верховного Суду.

«На час виникнення спірних правовідносин стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» діяла в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї» від 21.04.2016 № 1339-VIII, відповідно до якої: «Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». Зазначена норм неконституційною не визнавалась».

Приймаючи постанову, Верховний Суд не аналізував на відповідність Конституції України припис частини 3 статті 48 Закону.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд переконаний, що під поняттям «суд має враховувати» треба розуміти ознайомлення та осмислення.

У разі непогодження з висновком Верховного Суду, яке ґрунтується на аналізі норм права, котрі не враховувались ним, суд вправі прийняти інше рішення, детально пояснивши мотиви незгоди.

У цьому проявляється свобода суду, яку маємо всі ототожнювати з відповідальністю.

Відповідальність суду полягає у тому, що немає права повторювати помилки, які здатен обґрунтувати.

Цим правом суд і скористався.

Таким чином позов належить задовільнити частково.

Сторони не понесли судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області стосовно нарахування і виплати ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат з урахуванням раніше сплачених коштів у сумі 120 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити у задоволенні.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. Брегей