Справа № 640/8461/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року м. Київ № 640/8461/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук Катерини Леонідівни

про визнання протиправними дій та скасування постанов

представники позивача та відповідача - не з`явилися,

сторін:

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса (згідно позову): АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук Катерини Леонідівни (адреса: 01033, м. Київ, вул. Тарасівська, буд. 2, оф. 21, номер та дата видачі посвідчення: № 0160 від 01.03.2018) (далі - позивач або ОСОБА_2 або Приватний виконавець), у якому позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3 щодо винесення постанови від 02.03.2020 про стягнення з боржника основної винагороди та постанови від 02.03.2020 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження;

- скасувати постанову Приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 40 990, 51 грн. у виконавчому провадженні ВП № 61427612;

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3 від 02.03.2020 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 107,64 грн. у виконавчому провадженні ВП № 61427612.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що фактичного виконання судового рішення не відбулося, а тому відсутніми є підстави для визначення сум основної винагороди та витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2020 по справі № 640/8461/20 відмовлено у задоволенні заяви б/н від 13.04.2020 "Про забезпечення позову" ОСОБА_1 у адміністративній справі за позовом б/н від 13.04.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.04.2020 відкрито провадження у означеній адміністративній справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, передбачених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (в рішенні - КАС України); призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 14.05.2020.

Вказаної дати представники сторін в судове засідання не з`явилися.

За ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

За таких обставин, приймаючи до уваги належне повідомлення позивача та відповідача про час та місце судового засідання 14.05.2020, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній матеріалів згідно ч. 3 ст. 268 та ч. 9 ст. 205 КАС України.

Поряд із цим суд примічає, що у відповідності до ч. 1 ст. 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Так 06.05.2020 через канцелярію до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній проти позову заперечує у повному обсязі. Зазначає, що Приватний виконавець діяв відповідно до закону, в межах своїх повноважень не порушуючи прав ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2020 заяву «Про поновлення строку на адміністративне оскарження», викладену у п. 1 прохальної частини позову б/н від 13.04.2020, ОСОБА_1 - задоволено; поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

02.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л., на підставі заяви ОСОБА_4 , прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 61427612 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва за № 761/12112/19 від 27.02.2020.

Цього ж дня вказаним виконавцем у виконавчому провадженні № ВП 61427612 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 40 990, 51 грн. та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 107,64 грн. (по тексту - Постанови 1, 2 або Спірні постанови).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 відмічає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2020, яка винесена на підставі виконавчого листа № 761/12112/19 від 27.02.2020, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, є незаконною, передчасною та такою, що підлягає скасуванню, адже рішення по справі № 761/12112/19 від 25.10.2019 не набрало законної сили у зв`язку з поданням апеляційної скарги до Київського апеляційного суду і поданням касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду про відмову в відкритті апеляційного провадження.

Як зауважує позивач, відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства України вчинено дії щодо винесення постанов про стягнення основної винагороди та стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 02.03.2020 в межах виконавчого провадження № 61427612, позаяк фактичного виконання рішення не відбулось, що свідчить про відсутність правових підстав для визначення суми основної винагороди Приватного виконавця.

З викладеними позивачем твердженнями відповідач не погоджується та у своєму відзиві зазначив, що спірні рішення винесені на підставі та повністю відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження" та «Інструкції з організації примусового викання рішень».

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» (в подальшому - Закон або Закон № 1404-VIII), Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затв. Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) (нижче - Інструкція), «Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, в період виникнення спірних правовідносин врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ст. 15 Закон України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

В силу ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У відповідності до ч. 2 ст. 27 Закону, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 Закону).

Положеннями абз. 1-4 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (п. 8 р. ІІІ Інструкції).

Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) (п. 2 р. VI Інструкції).

Поряд з цим суд виокремлює, що Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

За ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином з положень 26, 27 Закону, ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», розд. ІІІ, VI Інструкції випливає про:

а) необхідність зазначення державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору у відповідному розмірі;

б) винесення виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Окремо суд акцентує, що за п. 8 р. ІІІ Інструкції, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження (п. 2 р. VI Інструкції).

При цьому механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця визначається «Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», згідно якого приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З огляду на відзначені нормативні приписи, на державного виконавця покладається обов`язок відкрити виконавче провадження як за постановою про стягнення виконавчого збору, так і за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, чим, фактично, окреслюється порядок виконання таких постанов.

Наразі в аспекті вчинення відповідачем дій з примусового виконання рішення, суд акцентує, що частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, для встановлення обставин протиправності спірних постанов, необхідним є перевірка судом окреслених рішень на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Під час розгляду справи судом установлено про відкриття 02.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. виконавчого провадження ВП 61427612 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва за № 761/12112/19 від 27.02.2020.

В цей же день, Приватним виконавцем у виконавчому провадженні ВП 61427612 винесені Спірні постанови.

Зі змісту пункту 3 Постанови-1 видно про визначення Приватним виконавцем позиції про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 40 990,51 грн.

В той же час, з матеріалів виконавчого провадження ВП 61427612 не випливає про відкриття Приватним виконавцем виконавчих проваджень за Постановами.

Крім того з матеріалів справи не вбачається, станом на момент прийняття рішення у цій справі, про здійснення відповідачем повного або часткового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва за № 761/12112/19 від 27.02.2020, обставини чого, між іншим, підтверджуються твердженнями Приватного виконавця, викладеними ним у відзиві.

Таким чином, беручи до уваги, що за можливе, згідно чинного законодавства, було, по-перше, зазначення державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 61427612 від 02.03.2020 про стягнення з боржника виконавчого збору у відповідному розмірі, а по-друге, винесення Приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, тобто Спірних постанов, зважаючи, що процедурні питання порядку виконання постанов стягнення виконавчого збору і розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, як таких, не є тотожними питанням моменту прийняття таких постанов на стадії відкриття виконавчого провадження, невмотивованими, за висновками суду, є доводи позивача про порушення відповідачем Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», «Інструкції з організації примусового виконання рішень», «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», що, відповідно, свідчить прийняття останнім Постанов у відповідності до положень ч. 2 ст. 2 КАС України.

Щодо тверджень позивача про передчасне винесення відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.03.2020, то суд зауважує, що згідно наявного у матеріалах справи виконавчого листа № 761/12112/19 від 27.02.2020, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, рішення у справі № 761/12112/19 набрало законної сили 17.02.2020, чим спростовуються аргументи ОСОБА_1 у цій частині.

Варто також виокремити, що ухвалою Верховного Суду (відкрита у вільному доступі інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/89034141, долучена судом до матеріалів справи) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року.

В межах викладеного, суд акцентує, що відповідно до статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З вказаної норми слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення не лише суб`єктивне рішення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, але обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог, з підстав їх необґрунтованості, слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову б/н від 13.04.2020 ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя К.С. Пащенко