Справа № 640/4677/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 року м. Київ № 640/4677/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського С.С. від 07.02.2020 ВП № 57020676 про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 17 638,28 дол. США.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на закони України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 08.09.2016, та зазначає про протиправність постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського С.С. від 07.02.2020 ВП № 57020676 про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 17 638,28 дол. США, оскільки основна винагорода підлягає стягненню приватним виконавцем, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач посилається на закони України «Про виконавче провадження», «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та зазначає про правомірність постанови від 07.02.2020 ВП № 57020676 про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 17 638,28 дол. США, оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходженням заяви стягувача, тому настають наслідки, які передбаченні частиною третьою статті 40 вказаного Закону, а саме: якщо виконавчий збір не стягнуто, виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Крайчинським Сергієм Станіславовичем при примусовому виконанні виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2012 № 2-8465/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» суми заборгованості за кредитним договором № КФ162-07 від 27.12.2007 у розмірі 176 382 доларів США, 78 центів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 18.01.2 грн 20 коп. прийнято постанову від 07.02.2020 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 17 638,28 доларів США.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» врегульована винагорода приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження.

Так, зокрема, частинами 1, 2 зазначеної статті передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Частиною третьою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинським С.С. від 16.08.2018 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2012 № 2-8465/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» суми заборгованості за кредитним договором № КФ162-07 від 27.12.2007 у розмірі 176 382 доларів США, 78 центів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 18.01.2012 1 409 263 грн 20 коп. Одночасно в постанові вказано про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 17 638,28 долари США.

07.02.2020 в зв`язку з надходженням від стягувача заяви про повернення виконавчого документа без виконання приватним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Разом з тим, приватним виконавцем прийнято спірну постанову від 07.02.2020 про стягнення з боржника основної винагороди.

При цьому, суд зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», суд приходить до висновку, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.

Пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 08.09.2016, визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 260/801/19.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що сума заборгованості в примусовому порядку за виконавчим листом від 25.10.2012 № 2-8465/11 на користь Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» стягнута не була, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з боржника основної винагороди, оскільки підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Одночасно суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем не доведено правомірність прийняття постанови від 07.02.2020 ВП № 57020676 про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 17 638,28 дол. США.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича (вул. Велика Житомирська, 25/2, офіс 1, м. Київ, 01001, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

2. Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського С.С. від 07.02.2020 ВП № 57020676 про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 17 638,28 дол. США.

3. Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича ( АДРЕСА_2 , 01001, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4 519 (чотири тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) грн 80 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Бояринцева