Справа № ЗД/460/1/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду,
07 травня 2020 рокуЛьвівСправа № ЗД/460/1/20 пров. № А/857/2131/20
судом в складі:
головуючого-судді: Кухтея Р.В.
суддів: Шевчук С.М., Іщук Л.П.
з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.
за наслідками розгляду у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційної скарги Національного агентства з акредитації України на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року з питань забезпечення позову (постановлена головуючим-суддею Дудар О.М. у м. Рівне до пред`явлення позову) за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт», -
суддя колегії суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду Шевчук С.М. виразив незгоду з прийнятим судовим рішенням та встановив:
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач покликається на протиправність оспорюваних рішень та вказує, що оспорювані рішення безпосередньо впливають на господарську діяльність товариства, оскільки фактично забороняють діяльність у сфері оцінки відповідності, що є основним видом економічної діяльності. Крім того, прийняттям оспорюваних рішень 50 працівників ТзОВ «Рівнестандарт», що становить більше ніж 4/5 від загальної кількості працівників позбавляються гарантованого Конституцією України права на працю. Товариство вимушене припинити будь-яку роботу, адже оскаржувані рішення позбавлять товариство права на здійснення підприємницької діяльності. Як наслідок товариство не отримує доходу, що призводить до невиплати заробітної плати, застосування до товариства санкцій та притягнення посадових осіб до кримінальної відповідальності. Вважає, що без вжиття заходів забезпечення позову в даній справі існує реальна загроза завдання істотної шкоди правам позивача. Покликається на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо необхідності вжиття ефективного та своєчасного судового захисту порушеного права заявника.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 клопотання було задоволено частково. Зупинено дію оспорюваних рішень до набрання законної сили рішенням суду по даній справі. У задоволенні заяви про забезпечення позову в іншій частині відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, НААУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та постановити нове судове рішення, яким скасувати заходи забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про безпосередній вплив оспорюваних рішень на господарську діяльність товариства, оскільки діяльність у сфері оцінки відповідності може здійснюватися неакредитованими органами оцінки відповідності. При цьому, з покликанням на ч.5 ст.25 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності», скаржник вказує, що НААУ не надає дозвіл на діяльність з оцінки відповідності, агентство засвідчує компетентність органу з оцінки відповідності. Також, зазначає, що відповідно до ст.5 Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності», основним принципом акредитації є її добровільність. Крім того, в оскаржуваній ухвалі не вказано конкретних обставин щодо заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам ТзОВ «Рівнестандарт», а також не вказано чому захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Постановленням оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції фактично втрутився в реалізацію повноважень НААУ. Крім того, зупинення дії оспорюваних рішень, може призвести до сертифікації неякісної продукції, яка може потрапити на ринок України та Європейського союзу, що є прямою загрозою здоров`ю та життю людей. Додатково зазначає, що оспорювані рішення не містять очевидних ознак протиправності, з чим погодився суд першої інстанції, така оцінка повинна бути надана судом під час розгляду справи по суті. Вважає, що необґрунтоване вжиття застосованих судом першої інстанції заходів може призвести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Рівнестандарт» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. У спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що без акредитації орган з оцінки відповідності не може здійснювати діяльність з оцінки відповідності (сертифікації) індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання. При цьому, доводи скаржника про те, що ТзОВ «Рівнестандарт» має право здійснювати таку діяльність і без атестату акредитації є безпідставними, оскільки така діяльність не матиме своїм наслідком видачу сертифікату відповідності, який приймається митними органами та сервісними центрами МВС. Стосовно доводів скаржника про втручання у дискреційні повноваження Національного агентства з акредитації України, зазначає, що вжиттям заходів забезпечення позову ніякого втручання здійснено не було, оскільки законність оспорюваних рішень буде оцінена при розгляді справи по суті. Крім того, ризик сертифікації неякісної продукції не підтверджено жодним доказом, а такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях. Стосовно доводів апелянта про відсутність доказів неспроможності сплачувати заробітну плату працівникам товариства, зазначає, що у даному випадку ТзОВ «Рівнестандарт» було прийнято рішення не очікувати настання наслідків, а одразу звернутися до суду з відповідною заявою.
ІІ. ОЦІНКА СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2020 року ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року з питань забезпечення позову скасовано та прийнято постанову, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалюючи рішення про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в якості підстави забезпечення позову заявник покликався на обставини щодо очевидності ознак їх протиправності чи утруднення виконання рішення суду у подальшому.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що у поданій заяві про вжиття заходів забезпечення позову не наведено будь-яких конкретних даних, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може ускладнити або привести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому.
Додатково суд апеляційної інстанції зазначив, про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно припинення господарської діяльності товариства у зв`язку з прийняттям оспорюваних рішень, оскільки згідно коду КВЕД 74.90 іншим видами його діяльності є професійна наукова та технічна діяльність.
Колегія суддів зазначає, що у разі подання позовної заяви про скасування рішень НААУ, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову за змістом по суті співпадатимуть з предметом позову, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. За таких обставин, вжиття заходів забезпечення позову у даній справі стане саме фактичним ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що є неприпустимим.
Суд апеляційної інстанції вважає, що чинність ухвали про забезпечення позову дає можливість здійснювати діяльність по видачі сертифікатів відповідності, що у свою чергу може спричинити негативні наслідки для інших осіб, які не беруть участь у справі.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ СУДДІ, ЯКИЙ ВИРАЗИВ НЕЗГОДУ ІЗ ПОСТАНОВОЮ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Відповідно до ч.2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З наведеного слідує, що п.1 ч. 2 ст.150 КАС України фактично передбачено дві окремі правові підстави для забезпечення позову розділені сполучником «або», а зокрема:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; або
2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
21.01.2020 НААУ прийнято рішення про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію випробувальної лабораторії ТзОВ «Рівнестандарт» №201277, дійсного до 07.11.2024 та атестата про акредитацію Органу з сертифікації ТзОВ «Рівнестандарт» №1О271, дійсного до 30.06.2024 року.
НААУ одночасно вирішено внести до Реєстру НААУ відповідні помітки; ООВ повернути атестати про акредитацію до 07.02.2020 та до 01.02.2020 відповідно; сектору реєстру та організації робіт з акредитації внести до Реєстру НААУ відповідні зміни та направити листи до зацікавлених міністерств і відомств для інформування.
При цьому, НААУ було враховано пропозицію №2 комісії з питань, пов`язаних з діяльністю ООВ, протокол №256 від 20.01.2020, акт оцінки на місці від 29.11.2019, службові записки керівника групи аудиту Бурковського В.В. №1497 від 02.12.2019 та №0046 від 14.01.2019.
Рішення про скасування атестатів про акредитацію були надіслані на адресу ТзОВ «Рівнестандарт» 21.01.2020 за №2-2/2-0253 та №2-1/2-0255.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Із змісту заяви ТзОВ «Рівнестандарт» про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, слідує заявник в якості підстави для забезпечення позову навів правову підставу, визначену п.1 ч. 2 ст.150 КАС України, щодо того, що «невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду».

При цьому, заявник зазначив, що технічні випробування та дослідження у сфері оцінки є основним та значним видом економічної діяльності ТзОВ «Рівнестандарт», що підтверджується відповідними доказами.

При цьому, заявник вказав, що оспорювані рішення безпосередньо впливають на господарську діяльність товариства, оскільки фактично заборонили діяльність у сфері оцінки відповідності, що є основним видом економічної діяльності. Крім того, прийняттям оспорюваних рішень працівники ТзОВ «Рівнестандарт», що становить 50 осіб, що в свою чергу становить більше ніж 4/5 від загальної кількості працівників позбавляються гарантованого Конституцією України права на працю. Як наслідок, незважаючи на наявність спору з приводу підставності та правомірності винесення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень, Товариство вимушене припинити будь-яку роботу за основним видом економічної діяльності внаслідок фактичного застосування обумовлених рішень, адже дія таких рішень до вирішення спору по суті призвела до позбавлення заявника права на здійснення підприємницької діяльності. Як наслідок такого застосування, ще до вирішення спору по суті заявник доходу не отримує, наслідком чого є невиплата заробітної плати в установлені строки, застосування до товариства санкцій за несвоєчасну виплату заробітної плати та притягнення посадових осіб до кримінальної відповідальності. Вважає, що без вжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення по суті спору в даній справі існує реальна загроза завдання істотної шкоди правам позивача. Покликається на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо необхідності вжиття ефективного та своєчасного судового захисту порушеного права заявника, за захистом яких він звернувся. Невжиття заходів забезпечення позову ускладнить та унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, адже основна діяльність заявника є фактично припиненою і наслідком припинення такої основної діяльності є завдання позивачу збитків та призводить до наявності правових підстав для застосування до заявника контролюючими органами відповідних негативних наслідків.

За змістом ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено у тому числі, й шляхом зупиненням дії індивідуального акту або нормативно-правового акту.

Таким чином, діючою нормою ст.151 КАС України передбачена можливість забезпечення позову шляхом зупиненням дії індивідуального акту.

Підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, а тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що зазначені рішення були надіслані ТОВ "Рівнестандарт" засобами електронного зв`язку супровідними листами від 21.01.2020 №2-2/2-0253 та від 21.01.2020 №2-1/2-0255. Товариством отримані 22.01.2020. Станом на 23.01.2020 інформація щодо зазначених рішень міститься на сайті Національного агентства з акредитації України в розділі Призупинені та скасовані атестати про акредитацію ООВ у 2016-2020 роках (https://naau.org.ua/prvzupvneni-skasovani-oov-u-2016-rotsi/), тобто оприлюднена для публічного огляду.

Відтак, із зібраних у справі доказів вбачається, що внаслідок фактичної реалізації оскаржуваних рішень, незважаючи на наявність судом не вирішеного спору щодо протиправності та підставності винесення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень основна діяльність заявника є фактично припиненою і наслідком припинення такої основної діяльності 50 працівників, які складають 4/5 трудового колективу лишаються без засобів до існування. Припинення такої діяльності призводить до завдання позивачу збитків та наявності правових підстав для застосування до заявника контролюючими органами відповідних негативних наслідків, щодо не виплати заробітної плати.

Що ж до висновків суду апеляційної інстанції стосовно того, що чинність ухвали про забезпечення позову дає можливість позивачу здійснювати діяльність по видачі сертифікатів відповідності, що у свою чергу може спричинити негативні наслідки для інших осіб, які не беруть участь у справі, то зазначаю, що відповідно до ч. 1 статті 72, ч. 1 ст. 77 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Натомість судом апеляційної інстанції не встановлено жодних осіб та не приведено жодних доказів, щодо негативних наслідків які настали або можуть настати для держави, або будь-яких осіб внаслідок вжиття заходів забезпечення позову до ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням по суті спору. Судом апеляційної інстанції не надано оцінку такий ймовірних негативних наслідків для держави, або будь-яких осіб внаслідок вжиття заходів забезпечення позову на період до набрання законної сили судовим рішенням по суті спору в порівнянні з негативними наслідками які настали для заявника. Таким чином, судом апеляційної інстанції не забезпечено належної оцінки збалансованості інтересів заявника та держави, а також співмірності негативних наслідків для кожної із сторін спору.

В той час як зібраними доказами у справі підтверджуються спричинені незворотні негативні наслідки для позивача і наявність таких наслідків істотно ускладнює, а здебільшого і унеможливлює ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції він звернувся до суду.

Стосовно ж судових рішень Верховного Суду на які покликається суд апеляційної інстанції, то як слідує із змісту фактичних обставин справи та приведених сторонами доводів для вжиття заходів забезпечення позову такі доводи стосувалися рішень, предметом розгляду яких є визнання протиправним акту індивідуальної дії щодо скасування реєстрації декларації про початок будівельних робіт та щодо користування надрами.

Водночас, як слідує з постанов Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №640/7046/19, від 24 жовтня 2019 року у справі №260/1336/18, від 27 лютого 2020 року у справі №640/16242/19, від 12 лютого 2020 року у справі №640/17408/19, від 12 березня 2020 року у справі №640/16242/19, суд касаційної інстанції врахувавши фактичні обставини, положення ст. 150, 151 КАС України та приведені заявником доводи прийшов висновку про можливість забезпечення позову шляхом зупинення акту індивідуальної дії у зв`язку з чим визнав правовірним та підставним застосування судами заходів забезпечення позову, вжитих до набрання законної силу судовим рішенням по суті спору.

Отож, численні судові рішення суду касаційної інстанції при вирішенні питання щодо забезпечення позову шляхом зупинення дії акту індивідуальної дії до набрання законної сили судовим рішенням вказують на можливість зупинення акту індивідуальної дії на час розгляду справи в суді в залежності від фактичних обставин справи та приведених заявником доводів.

Також, із змісту зазначених судових рішень Верховного Суду слідує, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Пленумом Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" також висвітлено правову позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4 ст. 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Відповідно до ч.2 ст. ст.151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Оцінка такої відповідності та співмірності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року. Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову вважаю, що задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам. У даному випадку, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. У даному випадку невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Підсумовуючи зазначене, прийняте судом першої інстанції рішення щодо забезпечення позову є співмірним та відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідатиме інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Суддя С. М. Шевчук