Справа № 260/1496/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1496/19 пров. № А/857/1272/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1496/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Луцович М.М.,

час ухвалення рішення 12.12.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 17.12.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.02.2019 року, позивач, яка особа без громадянства звернулася до відповідача із проханням оформити допомогу при народженні дитини, доньки ОСОБА_2 , яка народилася в Україні 28 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, 25.04.2019 року позивач отримала листа від відповідача, в якому зазначено, що комісією по припиненню державних соціальних допомог, повернення незаконно отриманих допомог та відновлення виплат державних соціальних допомог було прийнято рішення про відмову в наданні допомоги при народженні дитини згідно абзацу пункту 2 Постанови КМУ від 27 грудня 2001 р. №1751 Про порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми. Позивач вважає дану відмову відповідача в наданні допомоги при народженні дитини протиправною, необґрунтованою та такою, що суперечить Конституції України, законам України, порушує норми матеріального права України та норми міжнародних договорів України, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1496/19 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та не звернув належної уваги на те, що позивач є особою без громадянства та термін дії Довідки про звернення за захистом в Україні був продовжений позивачеві до 16.10.2019 року. Після 16.10.2019 року термін дії Довідки про звернення за захистом в Україні позивачеві не продовжувався. Оскільки станом на день розгляду заяви про надання допомоги при народженні дитини позивач не входила до переліку осіб, яким може бути призначена допомога та нею не подавалися до відповідача всі необхідні для такого призначення документи, відтак, відповідачем було правомірно відмовлено у наданні позивачеві допомоги при народженні дитини.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку, що спірна допомога належить новонародженій дитині, оскільки надається одному із батьків дитини.

Суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, адже позивач просила скасувати лист від 18.04.2019 року № 605/01-19, який не є індивідуальним актом, відповідно не було підстав зобов`язувати управління призначити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_3 .

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1496/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

08.05.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради про відкладення розгляду справи, яке мотивовано забезпеченням заходів карантину.

При цьому, клопотання сторони про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України на території України карантину з метою запобігання поширення коронавірусної інфекції, на думку апеляційного суду, необхідно відхилити, оскільки відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів

Крім того, виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов`язковою та судом така обов`язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень відповідача викладених у відзиві на апеляційну скаргу та апеляційній скарзі

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що на дитину, яка була народжена на території України поширюються норми передбачені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, які визначають права та свободи дітей, при цьому допомога, яка призначається вважається власністю дитини.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо протиправності відмови відповідача в наданні допомоги при народженні дитини ОСОБА_4 та відповідно зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачеві допомогу при народженні дитини ОСОБА_4 .

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, згідно Свідоцтва про народження від 21.03.2018 року серія НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є особи без громадянства ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до листа за №605/01-19 від 18.04.2019 року, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради зазначає, що комісією по припиненню державних соціальних допомог, повернення незаконно отриманих допомог та відновлення виплат державних соціальних допомог було розглянуто звернення позивача стосовно призначення державної соціальної допомоги при народженні дитини та згідно рішення №7 від 16.04.2019 року було відмовлено в наданні державної соціальної допомоги при народженні дитини згідно п.2 Постанови КМУ від 27.12.2001 року №1751 "Про порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми".

Згідно Листа від 05.03.2019 року №416/01-19 відповідач зазначає, що подана позивачем Довідка про звернення за захистом в Україні не дає право на оримання державної допомоги та просить позивача надати посвідчення на постійне проживання в Україні або посвідчення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні (а.с. 37).

Відповідно до Довідки про звернення за захистом в Україні №005734 виданої 10.11.2015 року позивач - ОСОБА_1 є особою без громадянства, країна походження ОСОБА_6 (а.с. 9-12).

Термін дії Довідки про звернення за захистом в Україні №005734 виданої 10.11.2015 року позивачеві - продовжено до 16.01.2020 року (а.с. 49).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особи, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, мають право на державну допомогу нарівні з громадянами України на умовах, передбачених цим Законом, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми: допомога при народженні дитини.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Згідно із пунктом 2 «Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 державна допомога сім`ям з дітьми призначається і виплачується: іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також особам, яких визнано в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту і мають право на державну допомогу на умовах, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми, іншими законами або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16-а, від 2 жовтня 2018 року у справі № 495/3711/17 від 22 січня 2019 року у справі № 303/2265/17.

Посилання апелянта на формальну підставу відсутності правових підстав для перебування в Україні після 16 жовтня 2019 року не заслуговують на увагу, оскільки згідно ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України. 25.02.2019 року позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради для призначення державної допомоги при народженні дитини. Оскаржуване рішення викладене у протоколі №7 прийнято комісією по припиненню державних соціальних допомог, повернення незаконно отриманих допомог та відновлення виплат державних соціальних допомог 16.04.2019 року, відмову у виплаті державної допомоги мотивовано п.2 Постанови КМУ від 27.12.2001 року №1751 "Про порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми".

Крім того, у матеріалах справи наявна Довідка про звернення за захистом в Україні №005734 видана 10.11.2015 року позивач - ОСОБА_1 є особою без громадянства, країна походження ОСОБА_6 (а.с. 9-12), термін дії якої продовжено до 16.01.2020 року (а.с. 49).

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Згідно Рекомендацій Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи з наведених приписів, у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018, у справі № 208/8402/14-а та від 29.03. 2018 у справі № 816/303/16.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму N 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Отже, суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради в наданні допомоги при народженні дитини від 18.04.2019 року №605/01-19 ОСОБА_1 оформлену рішенням комісії по припиненню державних соціальних допомог, повернення незаконного отриманих допомог та відновлення виплат державних соціальних допомог, затверджену протоколом №7 від 16.04.2019 року.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Мукачівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1496/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 14.05.2020 року