Справа № 280/1376/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

15 травня 2020 року Справа № 280/1376/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 2 НОМЕР_2 31 березня 2017 року реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 )

до Головного управління Пенсійного Фонду України Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-6 )

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

28 лютого 2020 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного Фонду України Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 07 серпня 2018 року за № 5171, прийняте Мелітопольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відносно ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати її звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 30 серпня 2017 року.

Ухвалою суду від 04 березня 2020 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 24 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

Ухвалою суду від 30 березня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику осіб).

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 07 серпня 2018 року за № 5171, прийняте Мелітопольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки звертаючись із заявою про призначення пенсії за віком, позивачка досягла пенсійного віку та має необхідний та достатній страховий стаж для призначення їй пенсії за віком, визначений частиною 1 статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який становить 17 років 9 місяців 6 днів, що підтверджується трудовою книжкою позивачки НОМЕР_4 . Вказує, що позивачка у період часу з 1975 року по 1998 рік працювала на території України та з її заробітної плати сплачувались всі необхідні внески до системи пенсійного забезпечення, що передбачені чинним законодавством, що не заперечується відповідачем по справі, та відомості про це містяться в матеріалах пенсійної справи, заведеної за заявою позивачки, яку позивачка просить суд витребувати на час розгляду справи для огляду. Також, у період часу з 01 вересня 1975 року по 05 вересня 1977 рік навчалась в Запорізькому професійному кулінарному училищі, про що мається запис у трудовій книжці позивачки. Мотивує правову позицію частиною 1 статті 46 Конституції України відповідно до якої зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, зазначає, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Представник відповідача проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№18488 від 21 квітня 2020 року), відповідно до якого зазначено, що в мотивувальній частині постанови суду від 23 жовтня 2017 року, по справі № 320/6990/17 є посилання на частину 1 статтю 92 та статтю 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788 ( далі - Закон № 1788), положення якого з 01 січня 2004 року застосовується тільки в частині визначення права (а не призначення) пенсії на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років (пункт 16 розділу XV Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058), в редакції на дату надання заяви Позивача), тобто застосовувати норми Закону № 1788, для призначення пенсії за віком з 01 січня 2004 року немає законних підстав. Вказує, що в мотивувальній частині постанови суду, розглянуто пункт 2 частини 1 статті 49 «Припинення та поновлення виплати пенсії» Закону №1058, але він стосується осіб, яким вже було призначено пенсію і вони виїхали на постійне місце проживання за кордон. Позивачу пенсію за віком до виїзду на постійне місце проживання за кордон не призначали, так як вона не зверталася із заявою для призначення пенсії, бо на той час ще недосягла пенсійного віку, тому застосовувати норми статей 49 та 51 Закону №1058 немає підстав. Також, треба зазначити, що в статті 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. На теперішній час відсутня Угода щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 вперше звернулась до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року за № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, на підставі рішення Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оформленого повідомленням про відмову в призначенні пенсії за віком від 05 вересня 2017 року за № 5171, їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Рішення про відмову в призначенні пенсії мотивоване тим, що надані позивачем документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25листопада 2005 року № 22-1 - а саме не надано документа, який би підтверджував місце проживання в Україні.

Зазначено, що через відсутність Угоди між Урядами України та Ізраїлю щодо пенсійного забезпечення громадян немає підстав для розгляду питання призначення пенсії за віком ОСОБА_1 за іншими нормативними актами.

Вказано, що заява про призначення пенсії мала бути подана позивачем безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Та до заяви про призначення пенсії за віком має бути доданий документ про місце проживання (реєстрації) особи в Україні.

Зазначено, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт (або інший документ, який засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), оскільки на переконання відповідача, єдиним документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Зі змісту рішення слідує, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю (не набувши статусу «пенсіонер»), тобто, не виконуються вимоги пункту 1.1. та 1.2. Порядку, а саме звернулась із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації).

Не погодившись із цим рішенням пенсійного фонду, ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із позовом до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання рішення протиправним, нечинним та зобов`язання виконати певні дії (справа №320/6990/17).

23 жовтня 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено постанову, якою визнано протиправним та скасовано рішення Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, викладене у формі Повідомлення від 05 вересня 2017 року за № 5171 щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Разом з тим, зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 30 серпня 2017 року про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 20 грудня 2017 року та після повернення справи з апеляційної інстанції - рішення було спрямовано для виконання до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Відповідачем 07 серпня 2018 року повторно розглянуто заяву позивача, відповідно до якої зазначено: «… в мотивувальній частині Постанови суду є посилання на частину 1 статті 92 та статтю 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788 ( далі - Закон № 1788), положення якого з 01 січня 2004 року застосовується тільки в частині визначення права (а не призначення) пенсії на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років (пункт 16 розділу XV Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058) в редакції на дату надання заяви Позивача), тобто застосовувати норми Закону № 1788 для призначення пенсії за віком з 01 січня 2004 року немає законних підстав.

Також в мотивувальній частині Постанови суду, розглянуто пункт 2 частини 1 статті 49 «Припинення та поновлення виплати пенсії» Закону №1058, але він стосується осіб, яким вже було призначено пенсію і вони виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Позивачу пенсію за віком до виїзду на ПМЖ за кордон не призначали, так як вона не зверталася із заявою для призначення пенсії, бо на той час ще не досягла пенсійного віку, тому застосовувати норми статей 49 та 51 Закону №1058 немає підстав.

Також, треба зазначити, що в статті 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

На теперішній час відсутня Угода щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю.

На підставі вищевикладеного відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . …».

Позивач не погодившись з таким рішенням Пенсійного фонду звернулася до суду з позовною заявою.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05 листопада 1991 року; Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, від 09 липня 2003 року.

Частиною 2 статті 19 Конституції України: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Гарантоване громадянам Конституцією України право на соціальний захист передбачене Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законом України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до частини 3 та частини 4 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього ж Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не було укладено.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В зазначеному рішенні Конституційного Суду України вказано, що держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 червня 2018 року по справі №577/50/17-а та у відповідності до частини 5 статті 242 КАС України має враховуватися судом.

Суд зазначає, що позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини, у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на соціальний захист.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ від 25листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17, яке набрало законної сили 20 грудня 2017 року, ОСОБА_1 особисто звернулася до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано документи в оригіналах та їх копіях необхідні для призначення пенсії за віком: трудова книжка, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, свідоцтва про народження та укладення шлюбу, а також заява з поясненнями про громадянство і зобов`язання про ідентифікацію особи.

Однак, рішенням Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 05 вересня 2017 року в призначенні пенсії відмовлено, причини відмови: звернення із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації) та на теперішній час відсутність угоди щодо пенсійного забезпечення між Урядами Ізраїлю та України.

Постановою суду від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17 визнано протиправним та скасовано рішення Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області викладене у формі Повідомлення від 05 вересня 2017 року за №5171 щодо відмови в призначені пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 30 серпня 2017 року про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

Таким чином розглядаючи справу Запорізьким окружним адміністративним судом встановлено, що Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області перевіряючи відмову Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області викладене у формі Повідомлення від 05 вересня 2017 року за №5171 встановив та визначив, що така відмова є протиправною.

Суд наголошує на тому, що відмова пенсійного фонду від 05 вересня 2017 року ґрунтувалась на тому, що звернення із заявою про призначення пенсії за віком до органу здійснено не за місцем проживання (реєстрації) та на теперішній час відсутність угоди щодо пенсійного забезпечення між Урядами Ізраїлю та України. Інші підстави для відмови у призначенні пенсії відсутні.

Однак, при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії, пенсійний фонд відмовив у призначенні пенсії на підставі того, що викладені у постанові Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області висновки не можуть бути застосовані.

За правилами частини 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17, яке набрало законної сили 20 грудня 2017 року встановлено, що позивачка, як громадянка України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, у тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до паспорту, який видано позивачці, вона є громадянкою України, постійне місце проживання якої є держава Ізраїль. Отже, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Суд вказує на те, що пенсійний фонд не може висловлювати правову оцінку рішенню суду яке набрало законної сили, а повинно виконати вимоги, визначені у ньому.

Так повторний розгляд має сенс у тому, що пенсійний фонд повинен повторно розглянути заяву, як таку що подали, і на підставі цього прийняти рішення, а не робити правовий аналіз рішенню суду яке набрало законної сили.

По суті відмова Пенсійного фонду у призначенні пенсії мотивована тим, що відповідач не згодний з правовою позицією Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17, однак по суті поданих документів, відповідачем не зазначено жодних підстав відмови.

Разом з тим, необхідно вказати на те, що Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17 зроблено посилання на те, що позивачка, як громадянка України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, у тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Саме це було покладено в повідомлення про відмову у призначенні пенсії і саме з урахуванням таких висновку позивачу необхідно повторно розглянути заяву про призначення пенсії. Однак такого зроблено не було.

Пенсійний фонд по суті розгляду заяви не вказав на недоліки документів поданих позивачем для призначення пенсії.

Підпунктом 4.1 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі (підпункт 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 від 25 листопада 2005 року).

Згідно з підпунктом 4.3 розділу IV Порядку № 22-1 від 25 листопада 2005 року визначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, при розгляді заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 повторно, Пенсійний фонд не дотримав вимоги Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через що суд приходить до висновку про те, що відмова в призначенні пенсії за віком від 07 серпня 2018 року за № 5171, прийнята Мелітопольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відносно ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Суд також зазначає, що оскільки в порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд не розглянув подані позивачем документи (з урахуванням викладеного Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17) суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України Запорізькій області розглянути належним чином заяву та документи подані ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком.

Суд виходив з того, що при винесенні повідомлення про відмову у призначенні пенсії позивачу пенсійний фонд виклав відстави якими мотивував відмову, однак Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у рішенні від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17 такі підстави визнано протиправними та обґрунтовано чому. Також зобов`язано відповідача з урахуванням як то підстав відмови так і обгорнуть суду у визнанні протиправним повідомлення розглянути повторно заяву.

При розгляді справи Запорізьким окружним адміністративним судом встановлено, що по суті пенсійним фондом не перевірено ані заяву позивача про призначення пенсії, ані документи надані нею як підтвердження права на призначення пенсії.

Суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати її звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 30 серпня 2017 року немає на час розгляду справи, оскільки саме на пенсійний фонд покладено завдання призначення пенсії і суд у даному випадку не може перебрати на себе повноваження пенсійного фонду для встановлення, перевірки обставин, які повинен встановити відповідач.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем попущено строк звернення до суду і суб`єкта владних повноважень наполягає на застосуванні статті 122,123 КАС України, то суд зазначає, що це питання вирішено в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, доказів для застосування статей 122, 123 КАС України відповідачем до суду не надано.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийняття рішення про відмову №5171 від 07 серпня 2018 року в призначенні пенсії за віком.

Отже, на підставі викладених обставин, суд робить висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 належать до задоволення частково.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 2 НОМЕР_2 31 березня 2017 року реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного Фонду України Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-6 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 07 серпня 2018 року за № 5171, прийняте Мелітопольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відносно ОСОБА_1 ,

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 30 серпня 2017 року про призначення пенсії за віком дотримуючись вимог Конституцією України, Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області у постанові від 23 жовтня 2017 року по справі №320/6990/17 та висновків суду викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 2 НОМЕР_2 31 березня 2017 року реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного Фонду України Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-6 ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 420,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 15 травня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов