Справа № 640/20541/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 року м. Київ № 640/20541/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування вимог,
УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як самозайнята особа, та як адвокат сплачував єдиний соціальний внесок у відповідності до вимог законодавства за звітні періоди щомісячно та один раз на квартал відповідно, у зв`язку з чим заборгованість станом на дату подання адміністративного позову відсутня; оскаржувані вимоги складені з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2019 року у зв`язку із задоволенням заяви про збільшення позовних вимог зобов`язано відповідача надати суду протягом 5-ти днів з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву з урахуванням збільшення позовних вимог.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки згідно інформаційних баз даних ДПС позивач з 21 грудня 2017 року перебуває на обліку в органах ДПС як фізична особа-підприємець, та в період з 21 грудня 2017 року по 01 квітня 2018 року перебував на загальній системі оподаткування, а з 01 квітня 2018 року - на спрощеній системі оподаткування; з 18 січня 2013 року має ознаку незалежної професійної діяльності (адвокат); станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача обліковуються в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску як самозайнятій особі-адвокату на загальну суму 10532,72 грн., в тому числі за 2017 рік - 704,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць та нараховано в автоматичному режимі єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю, в тому числі яка обрала спрощену систему оподаткування суму в розмірі 19499,26 грн., з яких за 2017 рік 1408,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн., три квартали 2019 року - 8262,54 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, згідно інформаційних баз ДПС позивачем сплачено станом на 27 листопада 2019 року 28425,22 грн. за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2019 року, з урахуванням чого станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача рахується заборгованість у розмірі 1606,76 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від позивача вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 2524,82 грн. Зазначена вимога прийнята відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Рішенням від 17 жовтня 2019 року №5968/6/99-00-08-06-01 за результатами розгляду скарги на вимогу від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 скаргу залишено без задоволення, а вимогу - без змін.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17 на підставі статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від позивача вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 1606,76 грн. Зазначена вимога прийнята відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

За визначенням статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, єдиний соціальний внесок розраховується, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, за ставкою 22 відсотки.

Частина перша статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач є платником єдиного внеску у розумінні положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, суд звертає увагу, що відповідач, не надав суду доказів, які б свідчили про несплату позивачем самостійно нарахованих сум єдиного соціального внеску, як і не надано доказів на підтвердження джерела виникнення заборгованості з єдиного соціального внеску.

Листом від 05 лютого 2019 року №10521/К/26-15-17-03-18 позивачу у відповідь на запит повідомлено, що станом на 01 лютого 2019 року згідно облікових даних узагальненої інформаційно-телекомунікаційної системи контролюючих органів заборгованість по сплаті податків, зборів та інших загальнообов`язкових платежів не обліковується.

Відповідно до листа ГУ ДПС від 18 вересня 2019 року №2910/ФОП/26-15-10-05-15 на запит позивача повідомлено, що станом на 16 вересня 2019 року в інтегрованій картці платника податку позивача по рахунку зі сплати єдиного внеску наявна заборгованість у розмірі 1606,76 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що позивач з 21 грудня 2017 року перебуває на обліку в органах ДПС як фізична особа-підприємець, та в період з 21 грудня 2017 року по 01 квітня 2018 року перебував на загальній системі оподаткування, а з 01 квітня 2018 року - на спрощеній системі оподаткування; з 18 січня 2013 року має ознаку незалежної професійної діяльності (адвокат); станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача обліковуються в автоматичному режимі нарахування єдиного внеску як самозайнятій особі-адвокату на загальну суму 10532,72 грн., в тому числі за 2017 рік - 704,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць та нараховано в автоматичному режимі єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю, в тому числі яка обрала спрощену систему оподаткування суму в розмірі 19499,26 грн., з яких за 2017 рік 1408,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн., три квартали 2019 року - 8262,54 грн. у розмірі мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, згідно інформаційних баз ДПС позивачем сплачено станом на 27 листопада 2019 року 28425,22 грн. за період з 27 листопада 2017 року по 27 листопада 2019 року, з урахуванням чого станом на 27 листопада 2019 року в інтегрованій картці позивача рахується заборгованість у розмірі 1606,76 грн.

На підтвердження наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску відповідачем долучено до матеріалів справи інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 , з якої вбачається, що станом на 31 грудня 2018 року у позивача була наявна недоїмка у сумі 4683,70 грн.; станом на 31 грудня 2019 року недоїмка відсутня.

Тобто, з наданих відповідачем документів неможливо встановити джерела виникнення заборгованості з єдиного соціального внеску та строки її виникнення.

Позивачем, в свою чергу, на підтвердження своєчасності сплати єдиного соціального внеску надано звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з платіжними дорученнями на підтвердження сплати.

Суд звертає увагу, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено тягар доказування правомірності оскаржуваної вимоги, не надав будь-яких доказів, які б давали суду можливість встановити обставини та характер спірних відносин, що унеможливлює надати оцінку обставинам, зафіксованим відповідачем в оскаржуваних вимогах про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17.

Таким чином, доводи відповідача про несплату єдиного соціального внеску є безпідставними та не підтверджуються належними доказами, що свідчить про незаконність вимог про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17 та є підставою для їх скасування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних вимог з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов задоволено, на користь позивача належить присудити сплачену ним суму судового збору за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03 вересня 2019 року №Ф-55585-17 та від 03 жовтня 2019 року №Ф-55585-17.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору розмірі 1536 (одна тисяча тридцять шість) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова