Справа № 260/417/20
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2020-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2020 рокум. Ужгород№ 260/417/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дору Ю.Ю.,

за участі:

секретаря судового засідання - Завидняк А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Дупина В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Перечинської районної державної адміністрації (далі - відповідач, Перечинська РДА), в якій просить: поновити ОСОБА_1 на роботі в Перечинській районній державній адміністрації з дати звільнення на посаді головного спеціаліста; стягнути з Перечинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача суму в розмірі 45000 грн. у зв`язку з погіршенням морального стану.

Ухвалою від 19.02.2020 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

08.05.2020 року згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

15.05.2020 року ухвалою суду виправлено описку в резолютивній частині вступної та резолютивної частини рішення суду проголошеного 08.05.2020 року.

Згідно позовних вимог, позивач вважає її звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Вказує, що кваліфікація і продуктивність праці за час виконання службових обов`язків рівносильна з іншими працівниками структурних підрозділів райдержадміністрації на аналогічних посадах, а саме головних спеціалістів сектору житлово-комунального господарства, енергетики та захисту довкілля та відділу містобудування, архітектури та інфраструктури, свої трудові обов`язки виконувала сумлінно. Окрім цього, позивач вказала, що у неї на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей.

11.03.2020 на адресу суду надійшов відзив Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області на позовну заяву (а.с.20-23). Відповідно до вказаного відзиву представник відповідача зазначив, що 04.11.2019 року ОСОБА_1 , як і інших працівників райдержадміністрації, було попереджено про заплановане вивільнення та поінформовано про наявну вакантну посаду з 01 січня 2020 року у архівному відділі райдержадміністрації. Вказує, що на зазначену вакантну посаду також було подано чотири заяви працівників, які підлягають скороченню. 09.12.2019 року відбулося засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, на порядок денний якого було винесено визначення переважного права на зайняття посади головного спеціаліста архівного відділу райдержадміністрації. За результатами розгляду поданих заяв було рекомендовано призначити на цю посаду ОСОБА_2 - працівницю з більш високою продуктивністю праці.

12.03.2020 ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 08.05.2020 року позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила такі задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 06.07.2007 позивача прийнято на посаду головного спеціаліста відділу економіки управління економіки райдержадміністрації. Цього ж числа позивачем прийнято присягу державного службовця, про що містяться записи у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 13.10.2006 (а.с.6).

Згідно наказу від 21.03.2013 №09 21.03.2013 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку і туризму управління економічного розвитку і туризму райдержадміністрації.

Наказом від 22.11.2013 №39 з 22.11.2013 позивач переведена на посаду головного спеціаліста відділу торгівлі, інвестицій та транскордонного співробітництва управління економічного розвитку і туризму райдержадміністрації.

Наказом від 05.08.2014 №102-о 05.08.2014 року позивач призначена на посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації.

Згідно розпорядження Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області від 31.10.2019 №66-о «Про структуру районної державної адміністрації» скорочено ряд посад апарату райдержадміністрації, в тому числі згідно пункту 46 вказаного розпорядження визначено скоротити посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 01 січня 2020 року.

У зв`язку із скороченням чисельності працівників райдержадміністрації та з метою визначення серед працівників осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення головою Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області розпорядженням від 01.11.2019 за №219 створено відповідну комісію (а.с.36).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 листопада 2019 року ОСОБА_1 попереджено про заплановане вивільнення. Вказаним попередженням про заплановане вивільнення від 04.11.2019 №429/01-31 відповідачем повідомлено позивача про наявну вакантну посаду з 01 січня 2020 року головного спеціаліста архівного сектору райдержадміністрації. Вказане попередження отримано позивачем 04.11.2019, що підтверджується особистим підписом позивача на вказаному попередженні (а.с.172).

Згідно Протоколу засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення від 04.11.2019 року у частині підпункту 2, 3 пункту 5 вказаного протоколу комісія вирішила надати переважне право залишення на посаді головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації ОСОБА_4. Рекомендувати керівнику апарату райдержадміністрації провести вивільнення ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства та запропонувати вакантну посаду головного спеціаліста архівного сектору РДА (а.с.64).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Протоколу засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення від 09.12.2019 було вирішено питання щодо визначення переважного права на зайняття посади головного спеціаліста архівного відділу райдержадміністрації з 01.01.2020 року. За результатами голосування вказаної комісії вирішено рекомендувати керівнику апарату райдержадміністрації призначити ОСОБА_2 (мати двох малолітніх дітей віком до 14 років) на посаду головного спеціаліста архівного відділу райдержадміністрації з 01 січня 2020 року ( а.с.а.с.70-73).

16 січня 2020 року наказом керівника апарату Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області №09-о звільнено ОСОБА_1 з 23 січня 2020 року з посади головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації у зв`язку із скороченням, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.8)

Вказаний наказ позивач вважає протиправним, у зв`язку з чим звернулася з даним позовом до суду.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII.

Згідно з частиною першою статті 83 вказаного Закону державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті 87 Закону №889-VІІІ процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України. Відповідно до частини 4 якої у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9, зокрема, зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що відповідно до ст.5, 6, 47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Закону України «Про державну службу», постанов Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій», від 18.04.2012 № 606 «Про затвердження рекомендаційних переліків структурних підрозділів обласної, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в м. Києві та Севастополі державних адміністрацій», на виконання розпорядження голови Закарпатської облдержадміністрації від 30.10.2019 № 81-р «Про граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій», затверджено з 01 січня 2020 року граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій. Згідно додатку вказаного розпорядження гранична чисельність Перечинської районної державної адміністрації 71 одиниця у тому числі апарату районної державної адміністрації - 13 одиниць (а.с.26).

Згідно розпорядження Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області від 31.10.2019 №66-о визначено скоротити посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 01 січня 2020 року

Таким чином, зазначені зміни підпадають під ознаки підстав для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у відповідності до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

У свою чергу, відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

За визначенням пунктів 13, 20, 21 статті 1 Закону України "Про вищу освіту" компетентність - здатність особи успішно соціалізуватися, навчатися, провадити професійну діяльність, яка виникає на основі динамічної комбінації знань, умінь, навичок, способів мислення, поглядів, цінностей, інших особистих якостей; спеціалізація - складова спеціальності, що може визначатися закладом вищої освіти та передбачає одну або декілька профільних спеціалізованих освітніх програм вищої або післядипломної освіти; спеціальність - гармонізована з Міжнародною стандартною класифікацією освіти предметна область освіти і науки, яка об`єднує споріднені освітні програми, що передбачають спільні вимоги до компетентностей і результатів навчання випускників.

Водночас, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

При цьому слід зазначити, що з урахуванням положень статті 42 КЗпП України, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Таким чином, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Судом з`ясовано, що у відділі інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва працювала на посаді начальника відділу - ОСОБА_3 , на посаді головного спеціаліста працювали дві особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Як встановлено судом, згідно пунктів 46-48 Розпорядження №66-о від 31.10.2019 скороченню підлягала 1 посада головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації. Виведено посаду начальника відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 01 січня 2020. Виведено посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 01 січня 2020. Водночас, згідно пункту 49 вказаного розпорядження перейменовано відділ інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації на сектор житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації з 01 січня 2020 року. Згідно пунктів 50-51 Розпорядження №66-о від 31.10.2019 введено у сектор житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації посаду начальника сектору та посаду головного спеціаліста з 01 січня 2020 року.

Тобто згідно вказаного розпорядження з 01.01.2020 відділ інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації перейменовано на сектор житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації, у складі якого утворено одну посаду начальника сектору та одну посаду головного спеціаліста.

Відтак, відповідач мав провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які займали посаду головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації, з метою визначення переважного права на залишення на роботі та з 01.01.2020 зайняття посади головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації.

Згідно порівняльної таблиці сформованої начальником відділу з питань управління персоналом та організаційної роботи апарату райдержадміністрації 04.11.2019 вбачається, що головний спеціаліст ОСОБА_4 має вищу освіту, спеціаліст та економіст, стаж роботи на посаді - 3 роки 6 місяців, стаж державної служби - 27 років 3 місяці, пройшла підвищення кваліфікації. Серед підстав для переважного права залишення на роботі: тривалий безперервний стаж роботи в установі; одинока. Додатково зазначено, що на час відсутності начальника, виконує його обов`язки та наявність двох грамот Перечинської РДА.

Щодо головного спеціаліста ОСОБА_1 зазначено наступне: вища освіта, спеціаліст, менеджер-економіст, стаж роботи на посаді - 5 років 2 місяці, стаж державної служби - 12 років 3 місяці, пройшла підвищення кваліфікації. Серед підстав для переважного права залишення на роботі: тривалий безперервний стаж роботи в установі; працівник, який навчається у вищому закладі без відриву від виробництва; в наявності двоє дітей 14 і 16 років. Також отримувала грамоту Перечинської РДА.

З аналізу наведених порівняльних ознак працівників слідує, що кваліфікація вказаних осіб є однаковою у зв`язку із наявною вищою освітою економіста (спеціаліст). Водночас, як вбачається з вказаної порівняльної таблиці серед підстав для переважного права залишення на роботі ОСОБА_1 вказано навчання у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва, а також наявність дитини до 14 років, що підтверджується свідоцтвом про народження від 28 липня 2016 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 (а.с.10).

Однак, за твердженням відповідача, основною підставою, яка слугувала обранням ОСОБА_4 як особи, що має переважне право на залишення на роботі було те, що завантаженість, якість праці та продуктивність праці ОСОБА_4 є набагато більшою ніж у ОСОБА_1 , у підтвердження чого вказує про встановлення більших надбавок за інтенсивність праці. Вказані обставини відповідач підтверджує наданими та долученими до матеріалів справи копіями наказів від 25.07.2018 №46-о, від 29.10.2018 №64-о та від 27.08.2019 №69-о.

За результатами порівняння вказаних працівників згідно протоколу засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення від 04.11.2019 надано переважне право залишення на посаді головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації ОСОБА_4

Разом з тим, суд відхиляє твердження відповідача щодо кращої продуктивності ОСОБА_4 у зв`язку з виконанням останньою тимчасово обов`язків начальника відділу, оскільки приходить до переконання про рівність умов продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як вбачається із порівняльної таблиці.

Водночас, з матеріалів особової справи №205 ОСОБА_4 судом встановлено, що останню повідомлено про зміну істотних умов проходження державної служби 28.11.2019 повідомлено про зміну істотних умов проходження державної служби та запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства та енергетики райдержадміністрації (а.с.160).

У матеріалах особової справи ОСОБА_4 міститься заява ОСОБА_4 від 23.12.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_4 просить звільнити її з посади головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 23.12.2019 в порядку переведення до відділу охорони здоров`я райдержадміністрації згідно п.1 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу».

На підставі вказаної заяви ОСОБА_4 звільнено 23.12.2019 з посади головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації в порядку переведення до відділу охорони здоров`я Перечинської районної державної адміністрації (а.с.163).

Відповідно до наказу в.о. начальника відділу охорони здоров`я Перечинської районної державної адміністрації від 24 грудня 2019 року №29-к призначено ОСОБА_4 в порядку переведення з посади головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва районної державної адміністрації на посаду головного спеціаліста відділу охорони здоров`я Перечинської районної державної адміністрації з 24.12.2019 року (а.с.165).

14.01.2020 року ОСОБА_4 подано заяву про звільнення її з посади головного спеціаліста відділу охорони здоров`я райдержадміністрації в порядку переведення у сектор житлово-комунального господарства енергетики та захисту довкілля райдержадміністрації з 15 січня 2020 року.

На підставі вказаної заяви, наказом голови ліквідаційної комісії в.о. начальника відділу охорони здоров`я Перечинської районної державної адміністрації від 15 січня 2020 року №03-к «Про звільнення ОСОБА_4 » звільнено ОСОБА_4 з посади головного спеціаліста відділу охорони здоров`я райдержадміністрації в порядку переведення в сектор житлово-комунального господарства, енергетики та захисту довкілля Перечинської районної державної адміністрації 14 січня 2020 року згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» (а.с.168).

У подальшому, як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2020 року ОСОБА_4 подано заяву про призначення її на посаду головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та захисту довкілля райдержадміністрації. На підставі поданої заяви, керівником апарату Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області наказом від 15.01.2020 року №04-о «Про призначення ОСОБА_4 » призначено ОСОБА_4 з 16 січня 2020 року на посаду головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та захисту довкілля райдержадміністрації в порядку переведення з відділу охорони здоров`я Перечинської районної державної адміністрації, згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» (а.с.170).

На підставі викладеного слідує, що посада, яку обіймала ОСОБА_1 після повідомлення її про заплановане вивільнення у зв`язку із скороченням, була вакантна в період з 23.12.2019 по 16.01.2020, відтак, в цей період протиправно не була запропонована вказана посада ОСОБА_1 відповідачем.

Відповідно, на час звільнення позивача у зв`язку із скороченням, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» була наявна посада головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації на яку претендувала позивач.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Оскільки позивача звільнено у зв`язку із скорочення чисельності працівників (п.1ч.1ст.40 КЗпП України) на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», то відповідачем протиправно не запропоновано ОСОБА_1 наявну на той момент вакантну посаду головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації.

У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до переконання, що відповідачем під час визначення переважного права на залишення на посаді працівників, не було враховано рівність умов продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також те, що ОСОБА_1 навчається у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва та має на утриманні дитину до 14 років, що надає їй переважне право на залишення на роботі. Окрім цього, посада, яку обіймала ОСОБА_1 після повідомлення її про заплановане вивільнення у зв`язку із скороченням, була вакантна в період з 23.12.2019 по 16.01.2020, відтак, в цей період відповідачем протиправно не була запропонована вказана посада ОСОБА_1 ..

Як встановлено судом, відповідачем недотримані положення частини другої статті 40 КЗпП України та всупереч вказаним приписам КЗпП України звільнено ОСОБА_1 при можливості переведення на вакантну на час її звільнення посаду головного спеціаліста сектору житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури райдержадміністрації.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на пункт 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), суд дійшов висновку, що відповідач, накладаючи на позивача штрафні санкції, не врахував всіх обставин, а тому виніс необґрунтовану постанову.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом під час розгляду справи по суті зібрані докази, які свідчать про недотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 на підставі положень п. 1. ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Оскільки відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно оскаржуваного наказу від 16 січня 2020 року №09-о ОСОБА_1 звільнено з 23 січня 2020 року з посади головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації у зв`язку із скороченням, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Оскільки оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, відтак, з метою відновлення порушених прав позивач суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 24 січня 2020 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.1, 2 п.8 вказаного Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова №100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язані відповідні виплати.

Згідно долученої до матеріалів справи довідки про середній заробіток, сума заробітної плати ОСОБА_1 за листопад 2019 року склала 14316,55 грн (в т.ч. відпускні - 2960,60 грн, матеріальна допомога на соціально-побутові потреби - 7044,91 грн.) та грудень 2019 року склала 31085,67 грн. (в т.ч. відпускні - 574,40 грн., вихідна допомога при звільненні - 963,98 грн., компенсація за невикористану відпустку - 16370,40 грн.).

Згідно підпункту б пункту 4 розділу ІІІ Постанови №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно середньомісячна заробітна плата позивача склала 7310,52 грн. та середньоденна - 348,12 грн..

Загальний час вимушеного прогулу за період з 24.01.2020 до 07.05.2020 включно склав 73 робочих дні, через що загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу дорівнює 25 412,76 грн. і останню належить стягнути на користь позивача.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць в сумі 7310,52 грн. підлягає негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 цієї Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування погіршення морального стану, позивач вказала про погіршення емоційного та нервового стану здоров`я, про що надала виписку з медичної карти амбулаторного хворого, згідно якого лікарем поставлено діагноз: виражений астено-вегетативний синдром, як реакція на стрес.

Водночас, суд вважає, що позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між протиправною діяльністю відповідача та її діагнозом, а також не обґрунтовано в чому полягає моральна шкода. Тобто, позивач повинен, що саме протиправність дій відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань.

Суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі та жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 45000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відтак позовна заява у частині вимог про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач від сплати судового збору звільнений, питання про розподіл відповідно до вимог ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області (89200, Закарпатська область, м.Перечин, пл. Народна, буд.16, ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області від 16.01.2020 № 09-о "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на посаді головного спеціаліста відділу інфраструктури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації з 24.01.2020 року.

Стягнути з Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.01.2020 року по 07.05.2020 року включно у сумі 25412,76 (двадцять п`ять тисяч чотириста дванадцять гривень 76 копійки) грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

У задоволенні позовної заяви у частині решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць, що становить 7310,52 (сім тисяч триста десять гривень 52 копійки) грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 3 статті 243 КАС України повний текст рішення складено та підписано 18.05.2020.

СуддяЮ.Ю.Дору