Справа № 826/5088/17
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 року м. Київ № 826/5088/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу

за позовом Головного управління ДПС у м. Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш»

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» про визнання недійсним договору від 16.02.2015 №СГ160215, укладеного між ТОВ "Сайрус Групп" та ТОВ "Сервісбудмаш".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 26.03.2019 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісбудмаш" задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 26.09.2019 справу прийнято на новий розгляд.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к засновника та директора TOB «Сайрус Груп» ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 205-1 КК України, внаслідок чого діяльність вказаного суб`єкта господарювання носить фіктивний характер, що є підставою для визнання господарського договору недійсним.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» відзив на позов не подано.

Під час нового розгляду справи від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає, що у рамках кримінального провадження фінансово-господарські відносини між відповідачами не досліджувались, вирок також не містить фактів про дослідження наведених взаємовідносин. Відповідач наголошує, що договір, укладений між ТОВ «Сайрус Групп» і ТОВ «Сервісбудмаш», який є предметом позову, позивачем до матеріалів справи не надано, що виключає можливість встановити осіб, які його підписали. Крім того, наявні в матеріалах справи копії податкових накладних також не ідентифікують правочин, оскільки серед обов`язкових реквізитів накладних відсутні відомості про його вчинення. Таким чином, відповідач вважає, що податковим органом не дотримано вимоги адміністративного судочинства в частині належного документального підтвердження своєї правової позиції.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У період з 27.02.2015 по 30.03.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» (постачальник, продавець) виписано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» (отримувач, покупець) податкові накладні №№ 48, 49, 77, 78, 79, 121, 125, 123, 122, 124 на загальну суму 4 250 808,61 грн з ПДВ.

Вказані податкові накладні, згідно наявних у них даних, складені директором ТОВ «Сайрус Групп» ОСОБА_1. У податкових накладних в графі «Вид цивільно-правового договору» зазначено: «Договір поставки від 16.02.2015 року №СГ160215».

Підставою для звернення до суду суб`єкта владних повноважень з адміністративним позовом став вирок Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2016 у справі № 757/26615/16к, яким засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 205-1 КК України (пособництво у здійсненні фіктивного підприємництва).

Вироком встановлено, що ОСОБА_1 у січні 2015 вступив у попередню змову з невстановленою особою, яка запропонувала останньому, шляхом підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, здійснити фіктивне підприємництво за винагороду, а саме придбати суб`єкт підприємницької діяльності ТОВ «Сайрус Групп».

У подальшому, ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса надав свої паспортні дані та підписав два екземпляри статуту підприємства ТОВ «Сайрус Групп». 08.01.2015 проведено державну реєстрацію змін ТОВ «Сайрус Групп» в відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Солом`янського району реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві. Продовжуючи злочинну діяльність невстановлені слідством особи отримали та використали можливість укладати від імені ОСОБА_1 , шляхом підроблення документів, господарські угоди та первинні бухгалтерські документи, що свідчили про нібито реалізацію товарів, робіт (послуг) для підприємств реального сектору економіки, чим сприяли незаконному формуванню податкового кредиту з податку на додану вартість та безпідставному формуванні валових витрат підприємств.

Вчинення ОСОБА_1 злочинних дій, пов`язаних з реєстрацією ТОВ «Сайрус Групп», як засновником вказаних підприємств та директором, надало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність, використовуючи реквізити вказаних юридичних осіб.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно положень підпунктів 14.1.185, 14.1.191 пункту 14.1. статті 14 ПК України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1. статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Хоча за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.

Правовою підставою позову контролюючим органом вказано частину третю статті 228 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

З метою виконання вимог Верховного Суду викладених в постанові від 26.03.2019 у даній справі в частині необхідності вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, судом витребувано від відповідачів оригінал договору від 16.02.2015 №СГ160215 для огляду та його копію для залучення до матеріалів справи.

Проте, відповідачами вимоги ухвали суду не виконано.

Згідно з поясненнями Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш», товариством оригінал договору втрачено. З метою отримання копії договору від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» товариством надіслано запит, проте відповідь отримано не було.

Відповідно до пояснень позивача, письмова форма оспорюваного договору від 16.02.2015 № СГ160215 не була надана під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» від 14.08.2015 № 508/1-26-50-22-08-3889083.

Таким чином, судом вчинено дії з метою дослідження спірного договору, проте сторонами копію договору від 16.02.2015 № СГ160215 суду не пред`явлено.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга цієї статті).

Відповідно до частин першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частина друга цієї статті).

Аналогічний змісту норм статті 205 ЦК України мають зміст норми статті 180 ГК України.

Частиною першою статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Оскільки законом не встановлено спеціальні вимоги для форми та порядку укладення договору, предметом якого є поставка товару покупцю, питання про докази укладення такого договору (вчинення правочину) повинно вирішуватися судом із застосуванням норм статей 72, 73, 75, 76 КАС України.

Таким доказом може бути податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника) з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №640/18643/18.

Згідно з абзацом першим пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац другий цього пункту).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Сайрус Групп» зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, складені на операції з постачання товару на користь ТОВ ''Сервісбудмаш''.

За таких обставин, суд приймає до уваги позицію відповідача про вчинення правочину цими юридичними особами.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 208 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту). Обов`язок довести перед судом, що правочин вчинено з такою метою, в силу норми частини першої статті 77 КАС України належить позивачу.

Доводячи, що правочин між ТОВ «Сайрус Групп» та ТОВ «Сервісбудмаш» спрямований на створення штучних підстав для незаконного отримання ТОВ «Сервісбудмаш» права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань, позивач посилається на вирок суду, яким ОСОБА_1 засуджено за фіктивне підприємництво з використанням ТОВ «Сайрус Групп».

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У справах №21-5332а15, №21-1318а16, №21-2430а16 Верховний Суд України зазначив, що обставина щодо набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою і другою статті 205 Кримінального кодексу України, не може бути неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами. Це саме стосується і справ, де має місце обставина щодо наявності постанови суду про звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила зазначений злочин, з нереабілітуючих підстав.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2016 у справі № 757/26615/16к визнано винним засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 205-1 КК України (пособництво у здійсненні фіктивного підприємництва), суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору № СГ160215 від 16.02.2015 недійсним.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116, код за ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» (вул. Лисичанська, 11, м. Київ, 03069, код за ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» (вул. Будіндустрії, 7, літера «Ц», м. Київ, 01013, код за ) про визнання договору недійсним задовольнити.

2. Визнати недійсним договір від 16.02.2015 №СГ160215, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» (код за ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» (код за ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева