Справа № 815/5173/17
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2020 року

Київ

справа №815/5173/17

адміністративне провадження №К/9901/47150/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2017 року (головуючий суддя - Самойлюк Г.П.)

та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року (головуючий суддя - Кравець О.О., судді: Домусчі С.Д., Коваль М.П.)

у справі №815/5173/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області,

третя особа: ОСОБА_1 ,

про скасування наказу та поновлення на посаді.

I. РУХ СПРАВИ

1. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 7 червня 2017 року про звільнення його з посади;

- поновити його на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на його користь середньомісячну заробітну плати за час вимушеного прогулу в період з 8 червня 2017 року на дату ухвалення судового рішення.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звільнення його з посади за угодою сторін є незаконним, оскільки заяву про звільнення 30 травня 2017 року не подавав та наміру звільнятись з вказаної посади не мав, а відповідну заяву написав за вимогою керівництва під час переведення його з посади начальника Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області для подальшої роботи на посаду начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та міста Білгороді-Дністровському Головного управлінні Держгеокадастру в Одеській області. Вказана умова була вимогою керівництва та на той час не розглядалась ним, як порушення його прав, що може призвести до протиправних дій відносно нього. Крім того, заява про звільнення за угодою сторін не містить конкретної дати звільнення, яку він просить погодити та не містить дати її підписання. Заява подана на ім`я першого заступника начальника головного управління, яка на час розгляду вказаної заяви обіймала посаду начальника управління. Зазначене підтверджує те, що заява виготовлена заздалегідь на вимогу керівництва. Він не погоджував дату звільнення, оскільки не мав наміру звільнятися, а тому відповідачем порушено вимоги чинного законодавства щодо звільнення з державної служби, зокрема Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Крім того, наголосив, що з вини роботодавця затримано видачу трудової книжки, що є підставою для стягнення з останнього середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З метою обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2017 року у справі №6-1269цс16.

3. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року, в задоволені позову відмовлено.

4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгороді-Дністровському Головного управлінні Держгеокадастру в Одеській області.

6. Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №256-к від 7 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгороді-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за угодою сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, статті 86 Закону України «Про державну службу».

7. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 від 30 травня 2017 року №10408/0/5-17 та лист погодження Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 6 червня 2017 року №22-28-0.15-0.15-8567/2-17.

8. Заява про звільнення написана особисто ОСОБА_1 із зазначенням, що датою її складання слід вважати дату реєстрації та 30 травня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області зареєстрована за допомогою системи електронного документообігу "ДОК ПРОФ Степ 2.0" з одночасним нанесенням штрих-коду та присвоєнням реєстраційного номера Г -10408/0/5-17.

9. Головним управлінням Держгеокадастру в області направлено до Держгеокадастру лист від 30 травня 2017 року (вих.№21-15-0.6-5920/2-17) щодо погодження звільнення начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгороді-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Губарєва О.В.

10. 6 червня 2017 року (вих.№22-28-0-15-8567/2-17) Держгеокадастром погоджено звільнення ОСОБА_1 за умови дотримання законодавства про державну службу. Зазначений лист надійшов до відповідача 7 червня 2017 року.

11. Не погоджуючись з вказаним наказом та вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірний наказ прийнято на підставі власноручно складеної позивачем заяви, яка подана відповідачу та зареєстрована останнім 30 травня 2017 року. Після погодження на звільнення позивача наданого 6 червня 2017 року Держгеокадастром, досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, що відповідала волевиявленню сторін.

13. Не зазначення позивачем у заяві про звільнення саме календарної дати, з якої його повинно бути звільнено, не свідчить про недосягнення угоди сторін про звільнення з підстав невизначення між собою строку припинення трудових відносин, а наявність обставин написання заяви про звільнення за відсутності власного волевиявлення не доведено.

14. Спірний наказ прийнято повноважною особою, яка діяла в порядку, межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України, зокрема, КЗпП України та Законом України Про державну службу.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

15. Позивач у своїй касаційній скарзі зазначив, що заява про звільнення за згодою сторін ним не подавалась, у зв`язку з тим, що в ній не вказано конкретної дати звільнення, яку він просить погодити, заява подана на ім`я першого заступника начальника головного управління, яка на час розгляду заяви обіймала посаду начальника управління. Відсутність дати звільнення та формулювання «датою написання заяви вважати дату реєстрації» вказує на те, що заява виготовлена заздалегідь на вимогу керівництва і є порушенням чинного законодавства.

16. Висновок суду про відсутність визначеного законодавством порядку та строку звільнення за згодою сторін державного службовця є завідомо хибним. Так, відповідачем у випадку дотримання вимог частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» датою звільнення повинно було бути 13 червня 2017 року, а у випадку дотримання відповідачем вимог частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» дата звільнення 7 червня 2017 року повинна бути вказана в заяві про звільнення за згодою сторін та повинна бути прийнята відповідачем шляхом зазначення погодженою дати звільнення в наказі (розпорядженні).

17. Вважає, що суд не надав оцінки доказам, які були ним прийняті та досліджені, зокрема: про своє звільнення він дізнався лише на запит адвоката Хоми А.В., а тому твердження ухилення від отримання трудової книжки навмисно є маніпуляцією з доказами з боку суду; він вийшов на роботу 8 вересня 2017 року (номер вхідний 131/0/283-17 від 8 вересня 2017 року) після одужання та звернувся до керівника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з приводу чуток про його звільнення, але відповідь на заяву не отримав.

18. Також скаржник не погоджується з твердженнями судів щодо можливості погодження дати звільнення в усному порядку та таким погодженням сторонами, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

19. У відзиві на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на законність рішення судів попередніх інстанцій, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

20. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить з наступного.

21. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

22. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

23. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

24. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

25. Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

26. Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України від 10 грудня 1995 року №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII).

27. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

28. Згідно зі статтею 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

29. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

30. Як встановлено судами, підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

31. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

32. За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

33. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

34. За перевіркою матеріалів справи, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

35. Лист погодження Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 6 червня 2017 року №22-28-0.15-0.15-8567/2-17 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгороді-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області також не містить пропозиції/рішення, з якого може бути розірвано трудовий договір з позивачем, що свідчить також про відсутність волевиявлення зі сторони відповідача.

36. Крім того, заява про звільнення не містить дати її написання, це питання є спірним. В заяві лише вказано датою написання заяви вважати дату реєстрації.

37. Як зазначив позивач в позовній заяві, вказана заява про звільнення написана ним за вимогою керівництва під час переведення його з посади начальника Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області для подальшої роботи на посаду начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управлінні Держгеокадастру в Одеській області.

38. З огляду на наведене, Верховний Суд звертає увагу на те, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

39. Верховний Суд вважає неправильними висновки судів з приводу допустимості незазначення конкретної дати звільнення за угодою сторін, оскільки в копії самої заяви, цієї дати не зазначено. Сам факт усної домовленості, який заперечувався позивачем і не підтверджений ніяким доказом в судовому порядку, не може бути підставою припинення угоди сторін за взаємною згодою в усній формі.

40. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин (державної служби) з підстав, визначених у пункті 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

41. Щодо посилання відповідача на те, що позивач звільнений до закінчення двотижневого строку, тобто за угодою сторін у передбачений законодавством строк, слід зазначити наступне.

42. Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

43. Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

44. Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

45. Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

46. Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

47. При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

48. З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що позивач був звільнений до закінчення двотижневого строку не спростовує незаконність такого звільнення, оскільки в даному випадку йде мова про звільнення за згодою сторін, а не з ініціативи працівника.

49. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі №813/5855/15 та від 21 листопада 2018 року у справі №820/243/16.

50. З огляду на наведене, доводи позивача про наявність підстав для скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 7 червня 2017 року про звільнення його з посади є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

51. Що ж стосується вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області, то Верховний Суд зазначає, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

52. Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що належним способом захисту позивача є поновлення позивача саме на посаді з якої його було звільнено.

53. З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи щодо обставин звільнення позивача, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про відмову в задоволенні позову.

54. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

55. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

56. Проте, зробивши помилковий висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили питань щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

57. Водночас, Верховний Суд як суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

58. З огляду на викладене, Верховний Суд не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.

59. Відповідно до статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

60. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

61. За вказаних обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення про задоволення позову в частині вимог скасування спірного наказу та поновлення на роботі позивача. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу необхідно направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

62. Керуючись статтями 345, 351, 353, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року у справі №815/5173/17 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особа: ОСОБА_1 , про скасування наказу та поновлення на посаді задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №256-к від 7 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та місті Білгороді-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за угодою сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, статті 86 Закону України «Про державну службу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та місті Білгороді-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

Справу №815/5173/17 в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 8 червня 2017 року на дату ухвалення судового рішення направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

О.В. Калашнікова,

Судді Верховного Суду