Справа № 380/414/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/414/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

представника позивача Богдан З.С.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області, із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області;

-зобов`язати Роздільську селищну раду Миколаївського району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області;

-встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позов мотивовано тим, що позивач звернувся до Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області, однак відповідач, всупереч діючому законодавству, не прийняв належного рішення за результатами поданої ним заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Позивач вважає, що відповідач порушив його право та законні інтереси на отримання у власність земельної ділянки.

Ухвалою судді від 16.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

26.02.2020 року від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вбачається, що останній позов не визнає та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. У відзиві відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , як учасника революції гідності, інваліда ІІ групи, відповідно до його заяви від 19.11.2018 року, на засіданні сесії селищної ради було зараховано на пільгову чергу на виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (рішення від 11.12.2018 року). Відповідач наголосив, що земельні ділянки в урочищі «Чверті», а також в інших урочищах смт.Розділ у 1990-х роках Роздільською селищною радою виділено мешканцям селища для ведення особистого підсобного господарства з розрахунку 0,02 га на одного члена сім`ї із внесенням до земельно-облікових документів селищної ради, зокрема, до земельно-кадастрової книги; вільних сільськогосподарських масивів із земель запасу в урочищі «Чверті» та на території селищної ради немає, позаяк Роздільська селищна рада є малоземельною. Відповідач також вказав, що до заяви від 19.11.2018 року позивачем не було додано погодження землекористувачів на вилучення земельних ділянок, що перебувають у їхньому користуванні. Окрім того, відповідач вважає, що оскільки ОСОБА_1 є власником приватизованої земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0840 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:007:0128 (відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №566540 від 28.09.2005 року), тому він не може набути повторно безкоштовно у приватну власність ще одну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

11.03.2020 року представник позивача подала до суду заяву, в якій виклала додаткові обґрунтування щодо предмету позову.

Протокольною ухвалою суду від 12.03.2020 року було задоволено заяву позивача, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з означеним позовом та поновлено цей строк.

Ухвалою суду від 12.03.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав, що викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях, просила суд позов задоволити.

29.04.2020 року від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням карантинних заходів.

Вирішуючи питання про доцільність участі в судовому засіданні представника відповідача, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, постановою КМ України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з урахуванням змін внесених постановою КМ України від 16.03.2020 року №215) встановлено з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року на всій території України карантин, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року проведення всіх масових (культурних, розважальних, спортивних, соціальних, релігійних, рекламних та інших) заходів, у яких бере участь понад 10 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування; з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року №215 до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» внесено зміни, згідно з якими назву і текст постанови викладено в редакції «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та впроваджено ряд профілактичних і протиепідемічних заходів й запроваджено обмежувальні заходи. 25.03.2020 року відбулося засідання Кабінету Міністрів, де прийнято рішення про те, що карантин продовжено до 24.04.2020 року, а режим надзвичайної ситуації поширено на всю країну.

При цьому, суд враховує положення постанови КМ України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», зі змінами, внесеними постановами КМ України від 25.03.2020 року №239 та від 22.04.2020 року №291, якими запроваджено з 12.03.2020 року до 11.05.2020 року на усій території України карантин.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України доповнено пунктом 3 яким визначено, що «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки, зокрема, щодо строку розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження тощо продовжуються на строк дії такого карантину».

Водночас, з огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті, від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, задля захисту життя, здоров`я і безпеки, зокрема, учасників справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи і вважає за необхідне здійснити розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

19.11.2018 року позивач звернувся до Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, що розташована в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області з метою приватизації.

До вказаної заяви позивач долучив копію паспорта громадянина України та копію посвідчення інваліда війни, інваліда ІІ групи № НОМЕР_1 від 14.12.2015 року.

Матеріалами справи стверджується, що 20.12.2019 року позивач до заяви від 19.11.2018 року додатково надав відповідачу графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

У позові позивач наголосив, що станом на день звернення до суду з означеним позовом відповідач не прийняв жодного рішення за результатами розгляду його заяві від 19.11.2018 року.

12.11.2019 року представник позивача звернулася в інтересах позивача до відповідача з адвокатським запитом №1С-217 від 12.11.2019 року з проханням повідомити, зокрема, про причини невжиття заходів реагування на заяву ОСОБА_1 від 19.11.2018 року.

У відповідь на адвокатський запит відповідач листом від 19.11.2019 року за №02-18/263 повідомив, що відповідно до рішення 25-ої позачергової сесії сьомого скликання Роздільскої селищної ради від 11.12.2018 року №478, ОСОБА_1 зараховано на пільгову чергу на виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Позивач, вважаючи, що відповідачем було допущено бездіяльність в частині розгляду його заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, звернувся з означеним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Згідно з статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог статті 92 Конституції України, статті 6 Земельного кодексу України виключно до повноважень Верховної ради України віднесено регулювання земельних відносин шляхом прийняття законів.

Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства.

Згідно статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

У відповідності до п.«б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

При цьому, з огляду на зміст п.п.«в» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі п.«б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. ч.1, 7 ст.5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року №742-IV, для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Аналіз вищенаведених законодавчих норм свідчить про наявність у позивача можливості отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, однак, за умови, якщо таке право не було використано раніше.

До відзиву на позовну заяву відповідач подав до суду копію рішення відповідача №582 від 05.12.2019 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким, із врахуванням рішення 25-ої позачергової сесії 7-го скликання Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області від 11.12.2018 року №478, надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на земельну ділянку, орієнтовною площею 1,0 га, яка знаходиться в урочищі «Чверті» в смт.Розділ Миколаївського району Львівської області, для ведення особистого селянського господарства.

Тобто, суд зауважує, що із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся до селищної ради 19.11.2018 року, а рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства прийнято відповідачем лише 05.12.2019 року.

Судом із матеріалів справи також встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯА №566540 від 28.09.2005 року), виданого ОСОБА_1 , останній є власником земельної ділянки площею 0,0840 га, яка розташована в смт.Розділ Миколаївського району Львівської області, для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» №280/97-ВР від 21.05.1997 року (надалі по тексту - Закон №280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Проаналізувавши вищевказані положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність у відповідача повноважень щодо надання громадянам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, згідно ч.ч.6, 7 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2018 року справа №545/808/17 та у постанові від 20.01.2018 року у справі №802/928/17-а.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання особі (позивачу) у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі №806/5106/15.

Отже, отримавши заяву (клопотання) позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, відповідач, згідно з статтею 118 ЗК України, повинен був у місячний строк дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати позивачу мотивовану відмову у наданні дозволу.

Суд зазначає, що вирішення заяви повинно було відбуватись в порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто на пленарному засіданні ради із прийняттям відповідного рішення, оскільки саме такий спосіб прийняття рішення з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру передбачений законодавством.

Натомість, відповідач за результатами розгляду первісної заяви (клопотання) позивача від 19.11.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не прийняв належного рішення, передбаченого ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Суд також зважає на те, що як було з`ясовано у процесі розгляду справи, заява позивача від 19.11.2018 року виносилася на розгляд сесії ради, однак за наслідками її розгляду було прийнято рішення №478 від 11.12.2018 року, що фактично не розглядом такої по суті. Цим рішенням було лише зараховано на пільгову чергу ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 на виділення земельної ділянки під особисте селянське господарство.

Документальних доказів прийняття одного із рішень, які передбачені ч.7 ст.118 Земельного кодексу України (надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надання мотивованої відмови у його наданні) та про яке просив у заяві позивач, відповідачем до суду не надано.

Щодо долученого відповідачем до матеріалів справи Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№566539 від 28.09.2005 року, згідно якого ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , то суд не приймає такий доказ як належний, оскільки він не стосується предмету спору у даній справі, позаяк цільовим призначенням земельної ділянки (на відміну від спірної земельної ділянки) є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Тож, оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті жодного з тих рішень, які передбачені ст.118 Земельного кодексу України, суд вважає за можливе, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, для належного захисту прав позивача визнати протиправною бездіяльність Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області.

З приводу позовної вимоги про зобов`язання Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області, то суд зважає на наступне.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява №38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Як уже згадувалось вище, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Отже, повноваження відповідача у даних спірних правовідносинах не є дискреційними.

Суд відзначає, що як встановлено судовим розглядом у цій справі, позивачем було частково реалізовано право гарантоване на безоплатне отримання земельної ділянки, а саме - земельної ділянки, площею 0,0840 га, для ведення особистого селянського господарства у 1995 році.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин, слід зобов`язати Роздільську селищну раду Миколаївського району Львівської області, із врахуванням Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №566540 від 28.09.2005 року, розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області та прийняти відповідне рішення.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що з наведених у позові мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про встановлення для відповідача строку для надання суду звіту про до виконання судового рішення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом першої інстанції, шляхом, зокрема, зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення.

Суд зазначає, що оскільки рішення суду вимагає вчинення певних дій, рішення суду ухвалене не на користь суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі, враховуючи приписи частини сьомої статті 118 ЗК України про те, що заява позивача повинна бути розглянута органом місцевого самоврядування у визначений строк, з врахуванням висновків суду у цій справі та забезпеченням реального виконання судового рішення, на підставі частини другої статті 14 та частини першої статті 382 КАС України, суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням цього рішення суду і зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Для подання звіту суд встановлює строк - сорок календарних днів, що обчислюється з набрання цим рішенням суду законної сили. При цьому, суд попереджає відповідача, що у разі неподання звіту суд розгляне питання про накладення штрафу (у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий ним не сплачувався, а тому не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області.

Зобов`язати Роздільську селищну раду Миколаївського району Львівської області, із врахуванням Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №566540 від 28.09.2005 року, розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.11.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства в урочищі «Чверті» смт.Розділ Миколаївського району Львівської області та прийняти відповідне рішення.

Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, зобов`язавши Роздільську селищну раду Миколаївського району Львівської області у місячний термін з дня набрання законної сили рішенням Львівського окружного адміністративного суду у даній справі подати звіт про його виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір стягненню із сторін не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 12.05.2020 року.