Справа № 240/11419/19
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11419/19

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

14 травня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року (ухвалене 29.01.2020 у м.Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання незаконною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа - Державна судова адміністрація України, в якому просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо невиплати йому заробітної плати у вигляді щомісячної доплати за вислугу років починаючи з 01.01.2015 до 01.01.2018;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області нарахувати та виплатити судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років починаючи з 1 січня 2015 року до 1 січня 2018 року з урахуванням індексації.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач у межах спірних правовідносин діяв у межах повноважень та згідно чинного на той час законодавства. Зауважив, що положення ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII) втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Від третьої особи до суду не надходило відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що Указом Президента №1091/2009 від 22.12.2009 ОСОБА_1 призначено у межах п`ятирічного строку на посаду судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.

Відповідно до наказу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №3/к від 19.01.2010 позивача визнано таким, що приступив до виконання обов`язків судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.

Позивачу встановлено у відсотковому співвідношенні до посадового окладу надбавку за вислугу років, з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас судді, зокрема:

- у розмірі 15% за стаж роботи на державній службі 8 років 2 місяці 20 днів (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №3/к від 19.01.2010);

- у розмірі 30% за стаж роботи на державній службі 10 років 02 місяці 03 дні (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №1/к від 03.01.2012);

- у розмірі 40 % за стаж роботи на державній службі 15 років 01 день (наказ Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №193/к від 31.10.2016).

23.12.2014 у позивача припинені повноваження судді, які були поновлені указом Президента України №441/2017 від 29.12.2017 та ОСОБА_1 призначено на посаду судді цього ж суду безстроково.

З 01.01.2015 до 01.01.2018 ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася доплата до посадового окладу за вислугу років, у зв`язку із чим останній звернувся за роз`ясненням до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області.

На звернення позивача щодо виплати доплати до посадового окладу за вислугу років від 07.10.2019, в межах своєї компетенції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області листом №1809/19-Вих від 22.10.2019 повідомило, про факт обмеження доплати до посадового окладу за вислугу років, на підставі п.10 розділу III Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VII від 28.12.2014, який набрав чинності з 01.01.2015, а з 01.04.2015 на підставі ч.10 ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону №192-VIII).

Позивач вважає незаконною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо невиплати доплати до суддівської винагороди за вислугу років, у зв`язку із чим звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент припинення повноважень судді ОСОБА_1 (станом на 23.12.2014) діяла норма, якою не було передбачено обмежень у виплаті доплати до посадового окладу за вислугу років суддям у яких закінчилися повноваження. Зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

З огляду на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №17/2018(4062/15), суд зазначив, що положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України, адже юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з огляду на невиплату позивачу доплати за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу (з 01.01.2015 до 31.10.2016) та в розмірі 40% посадового окладу (з 31.10.2016 до 01.01.2018).

Питання виплати суддівської винагороди з 01.01.2015 регулювались положеннями ст.129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 (Закон №2453-VI).

Згідно ч.9 ст.129 Закону №2453-VI (у редакції станом на 01.01.2015) судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

28.03.2015 набув чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII від 12.02.2015, яким затверджено нову редакцію Закону №2453-VI, згідно якої питання виплати суддівської винагороди врегульовано у ст.133 Закону №2453-VI.

Зокрема, згідно ч.10 ст.133 Закону №2453-VI (у редакції станом на 28.03.2015) суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Вказані положення ч.10 ст.133 Закону №2453-VI були чинними до 30.09.2016 - дати набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (Закон №1402-VIII).

Питання виплати суддівської винагороди у Законі №1402-VIII з моменту набрання чинності цим Законом і до 01.01.2018 включно регулювалось положеннями статті 135, частина 10 якої передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Таким чином, норми законодавства, якими регулювалось питання виплати суддівської винагороди з 01.01.2015 до 01.01.2018, у вказаний період містили чіткі норми, які не надавали права на отримання доплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, відповідач як орган державної влади у період з 01.01.2015 до 01.01.2018 не мав права нараховувати позивачу доплати до посадового окладу судді, адже позивач у цей період не здійснював правосуддя.

При цьому, виплата позивачу доплати до посадового окладу судді у період з 01.01.2015 до 01.01.2018 вказувала б на вихід відповідача за межі наданих йому повноважень та нецільове використання коштів державного бюджету, що є неприпустимим.

Апеляційний суд наголошує на тому, що припинені у позивача повноваження судді 23.12.2014, тобто до запровадження обмежень щодо виплати доплат до посадового окладу судді, не свідчить про протиправність дій відповідача, адже станом на дати нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу, останній не мав права на отримання доплат до посадового окладу судді.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №17/2018(4062/15), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №17/2018(4062/15) положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №17/2018(4062/15) висновки щодо неконституційності зазначених обмежень, можуть бути застосовані виключно з 04.12.2018, що унеможливлює застосування таких висновків до правовідносин у даній справі, які виникли до 04.12.2018 у зв`язку із невиплатою позивачу доплати до посадового окладу суддів за період з 01.01.2015 по 01.01.2018.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, колегія суддів вважає, що відповідач правомірно не нараховувалася та не виплачувалася ОСОБА_1 доплата до посадового окладу за вислугу років у період з 01.01.2015 до 01.01.2018, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1, 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Таким чином, законодавець передбачив можливість відшкодування та оплати судових витрат лише у випадку задоволення позову саме на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Натомість, апелянт є суб`єктом владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання незаконною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.