Справа № 420/661/20
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/661/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача: Зубрицького О.О. ,

представника відповідача: Синюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Зубрицького Олександра Олександровича до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною відмову у наданні інформації та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява Зубрицького Олександра Олександровича до Прокуратури Одеської області, в якій позивач просить:

визнати протиправною відмову прокуратури Одеської області у наданні інформації на підставі адвокатського запиту від 02.01.2020 року за вих. № 02/01/20/1, поданого адвокатом Зубрицьким Олександром Олександровичем в інтересах ОСОБА_2 ;

зобов`язати службових осіб прокуратури Одеської області на підставі вищевказаного адвокатського запиту в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надати адвокату Зубрицькому Олександру Олександровичу наступну інформацію:

чи направлялись до суду згідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за №0000576, обвинувальний акт та/чи клопотання про звільнення від кримінально відповідальності стосовно ОСОБА_3 , після поновлення Одеським апеляційним судом ухвали від 04.10.2019 року (номер провадження: 11-кп/813/1462/19), якою ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року (справа № 522/12496/18) про звільнення від кримінальної відповідальності зазначеної особи скасовано та відмовлено прокурору у задоволенні клопотання, якщо так, то коли та до якого суду;

яке прийнято процесуальне рішення прокурором, відповідно до ч. 2 ст. 283 КПК України у кримінальному провадженні за № 0000576, у якому притягується до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 після постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 04.10.2019 року номер провадження: 11-кп/813/1462/19), якою ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року (справа № 522/12496/18) про звільнення від кримінальної відповідальності зазначеної особи скасовано та відмовлено прокурору у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності вказаної особи за ч. 2 ст. 367 КК України.

Ухвалою від 03.02.2020 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами.

21.02.2020 року (вх. ЕП/1758/20) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на адміністративний позов.

21.02.2020 року (вх. № ЕП/1759/20) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про закриття провадження у справі.

25.02.2020 року (вх. № ЕП/1858/20) позивачем до канцелярії суду подано клопотання відкладення судового засідання.

25.02.2020 року (вх. № 8635/20) позивачем до канцелярії суду подано відповідь на відзив.

25.02.2020 року (вх. № 8636/20) позивачем до канцелярії суду подані письмові заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою від 11.03.2020 року Одеським окружним адміністративним судом у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено.

26.03.2020 року (вх.№ ЕП/3783/20) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою від 26.03.2020 року Одеським окружним адміністративним судом зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 07.05.2020 року Одеським окружним адміністративним судом призначено судове засідання для вирішення питання щодо поновлення провадження у справі.

12.05.2020 року (вх. № 18208/20) представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про отримання копії рішення.

Ухвалою від 14.05.2020 року Одеським окружним адміністративним судом поновлено провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.01.2020 року позивач звернуся до прокуратури Одеської області із адвокатським запитом вих. № 02/01/20/1 від 02.01.2020 року у якому просив надати інформацію щодо того, чи направлялось згідно відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за № 0000576, обвинувальний акт та/чи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності стосовно ОСОБА_3 після постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 04.10.2019 року (номер провадження: 11-кп/813/1462/19), якою ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року (справа № 522/12496/18) про звільнення від кримінальної відповідальності зазначеної особи скасовано та відмовлено прокурору у задоволенні клопотання, якщо так, то коли та до якого суду.

Також у вказаному запиті, позивач просив надати інформацію про прийняте процесуальне рішення прокурором, відповідно до ч. 2 ст. 283 КПК України у кримінальному провадженні № 0000576, у якому притягується до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 після постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 04.10.2019 року (номер провадження: 11-кп/813/1462/19), якою ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року (справа № 522/12496/18) про звільнення від кримінальної відповідальності зазначеної особи скасовано та відмолено прокурору у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності вказаної особи за ч. 2 ст. 367 КК України.

При цьому, у зазначеному запиті позивачем зауважено, що останній не просить надати для ознайомлення будь-які матеріали кримінального провадження, а також не просить надати інформацію, що прямо та (або) опосередковано могла б стосуватись предмету розслідування, яке проводиться правоохоронними органами, проведення слідчих (інших процесуальним) дій у ході такого розслідування, отриманих ними доказів тощо, тобто відомостей, які належать до предмету таємниці слідства та доступ до яких обмежується для забезпечення ефективності розслідування.

Розглянувши вказаний адвокатський запит, відповідач надав відповідь за вих. № 04/21-15 вих-20 від 14.01.2020 року, в якій зазначив, що відповідно до ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленим кримінальним процесуальним законом.

Враховуючи вищезазначене, відповідач підсумував, що оскільки позивач не є стороною у кримінальному провадженні за № 0000576, а тому надати запитувану інформацію не надається можливим.

Позивач вважає вказану відповідь за наслідками розгляду адвокатського запиту протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що прокуратура області не визнає адміністративний позов з підстав його необґрунтованості, відсутності порушень вимог законодавства при розгляді та вирішенні адвокатського запиту позивача з огляду на наступне.

Так, відповідач стверджує, що предметом даного адвокатського запиту від 02.01.2020р. № 02/01/20/1 фактично є отримання відомостей про стан досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000 , у якому позивач наразі не є стороною чи учасником кримінального провадження, що не відповідає вимогам статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, статті 222 КПК України, а також приписам статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Також, згідно ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої ст. 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визначається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направлення до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Водночас, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зубрицький О.О., не є стороною та учасником кримінального провадження № 0000576.

Згідно із частиною 1 статті 222 КПК України імперативно встановлено недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування. Відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Поряд із викладеним, згідно абз. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

При цьому, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (ст. 3 КПК України).

З огляду на це, надання інформації про прийняті процесуальні рішення і вчинені дій у кримінальному провадженні за адвокатським запитом визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» лише в порядку КПК України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви Зубрицького Олександра Олександровича Одеському окружному адміністративному суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктами 1, 2 пункту 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року (далі - № 5076-VI, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 цього Закону закріплено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Статтею 20 Закону № 5076-VI визначені професійні права адвоката, згідно з якими під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частини 1 статті 24 Закону № 5076-VI адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Абзацом 1 частини 2 вказаної статті передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Частиною 3 статті 24 Закону № 5076-VI встановлено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02 жовтня 1992 року встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13 січня 2011 року (далі - Закон № 2939-VI, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частин1, 2 статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Стаття 5 Закону Закон № 2939-VI гарантує, що доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому, Закон № 2939-VI містить чіткі гарантії захисту прав заявника при розгляді розпорядником публічної інформації запиту на отримання публічної інформації та унеможливлює зловживання розпорядником публічної інформації своїм правом на обмеження у доступі до такої інформації.

Так, згідно із ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої ст. 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визначається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Вказана інформація є публічною, але оскільки вона є таємною, то доступ до неї обмежений. Разом із цим логічним є висновок, що публічною також є інформація, яка містить таємницю досудового розслідування.

Тобто, в розумінні цього Закону до публічної інформації віднесено інформацію стосовно досудового розслідування. Досудове розслідування завжди є формою процесуальної діяльності відповідних суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №752/11857/17.

Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом (ч.1 ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Стаття 1 Кримінального процесуального кодексу України (КПК України - далі) передбачає, що порядок кримінального провадження на території України визначається кримінально-процесуальним законодавством України.

Пленум Вищого адміністративного суду України у п.4.1 постанови №10 від 29.09.2016 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" судам роз`яснив, що процесуальні закони (ГПК України, КАС України, КУпАП, КПК України, ЦПК України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході досудового (судового) провадження.

Сторонами кримінального провадження згідно глави 3 КПК України є сторона обвинувачення та сторона захисту.

Статтею 221 КПК України регламентовано ознайомлення з матеріалами кримінального провадження до його завершення стороною захисту, потерпілим, представниками юридичної особи щодо якої здійснюється провадження.

На конституційному рівні, у ст. 32 Конституції України зазначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Керуючись положеннями Конституції України, КПК, у необхідних випадках, пов`язаних із таємницею приватного життя осіб, слідчий, прокурор попереджає учасників кримінального провадження, яким стали відомі відомості досудового розслідування у зв`язку з участю в ньому про їх обов`язок не розголошувати такі відомості, а також роз`яснює наслідки незаконного їх розголошення.

Відповідно до частини першої статті 222 КПК України, відомості досудового розслідування можуть бути розголошені з дозволу слідчого або прокурора у конкретному кримінальному провадженні і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Відомості, які не можна розголошувати, визначаються особисто слідчим, прокурором з урахуванням інтересів досудового розслідування.

З метою недопущення розголошення відомостей досудового розслідування слідчий складає протокол попередження про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, у якому зазначає відомості про: правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; процесуальний статус особи, прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, місце проживання, яка попереджається; характеристику технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, підписи осіб; обставини, за яких особі стали відомі відомості досудового розслідування; спосіб ознайомлення, зауваження і доповнення учасників процесуальної дії; прізвище, ініціали, підписи осіб, які ознайомлені з недопустимістю розголошення відомостей досудового розслідування.

У статті 387 КК передбачено кримінальну відповідальність за розголошення без дозволу прокурора, слідчого або особи, яка провадила дізнання чи досудове слідство, даних досудового слідства чи дізнання особою, попередженою в установленому законом порядку про обов`язок не розголошувати такі дані, а також за розголошення даних досудового слідства або дізнання, вчинене суддею, прокурором, слідчим, працівником оперативно-розшукового органу незалежно від того, чи брала ця особа безпосередньо участь у досудовому слідстві чи дізнанні, якщо розголошені дані ганьблять людину, принижують її честь і гідність.

Про нерозголошення даних досудового розслідування слідчий, прокурор має право попереджати будь-якого учасника кримінального провадження на стадії досудового розслідування, якому стали відомі відомості у зв`язку з його участю під час здійснення останнього.

Так, прийняття рішення щодо розголошення окремих відомостей досудового розслідування є відповідальним кроком особи, що здійснює кримінальне провадження, оскільки не можна повністю виключити настання негативних наслідків такого рішення. Тому, відповідне рішення з даного приводу повинна приймати конкретна особа - слідчий.

Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК, слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, але закон не визначає межі такої самостійності, тобто не встановлює чіткого переліку процесуальних рішень, які слідчий має право приймати самостійно і в разі настання негативних наслідків нести за це особисту відповідальність, передбачену законом.

У законі (ч. 2 ст. 36 КПК) передбачено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів у процесі досудового розслідування у формі процесуального керівництва. Отже, прокурор здійснює одночасно дві функції: нагляд за додержанням законності і керівництво досудовим розслідуванням, що здійснює слідчий. Враховуючи це, рішення слідчого про розголошення окремих відомостей, на думку суду, має бути узгоджене з прокурором.

З метою попередження розголошення відомостей (даних) досудового провадження важливе значення має поняття і структура механізму нерозголошення. Так, суд вважає, що механізм недопустимості розголошення даних кримінального судочинства - це законодавчо санкціонований порядок організації фактично і юридично значимих дій уповноважених суб`єктів обирати й застосовувати правові засоби механізму кримінально-процесуального забезпечення недопустимості розголошення даних кримінального судочинства з метою захисту досудового розслідування розкривається через окремі елементи.

Кримінальна відповідальність передбачена за розголошення без дозволу прокурора, слідчого або особи, яка провадила оперативно-розшукову діяльність, даних оперативно-розшукової діяльності або досудового розслідування особою, попередженою в установленому законом порядку про обов`язок не розголошувати такі дані (ч. 1 ст. 387 КК). Крім того, згідно з частиною 2 ст. 387 КК, передбачена кримінальна відповідальність за розголошення даних оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, вчинене суддею, прокурором, слідчим, працівником оперативно-розшукового органу незалежно від того, чи приймала ця особа безпосередню участь в оперативно-розшуковій діяльності, досудовому розслідуванні, якщо розголошені дані ганьблять людину, принижують її честь і гідність.

Якщо звернутися до формулювань, які зустрічаються у теорії кримінального процесуального права та кримінальному процесуальному законодавстві України щодо назви досліджуваного процесуального інституту, то варто відмітити нерівнозначність понять "таємниця досудового розслідування" і "нерозголошення відомостей досудового розслідування".

Перше - визначає результат можливих процесуальних дій слідчого, прокурора у межах правових положень ст.222 КПК, то друге - процес за допомогою якого має бути досягнутий відповідний результат - втаємничення відомостей досудового розслідування.

Як і будь-який кримінальний процесуальний інститут, правові положення визначені ст. 222 КПК, тісно взаємопов`язані з нормами КПК, які створюють механізми реалізації приписів про нерозголошення відомостей досудового розслідування. Водночас їх окремі елементи виступають процесуальними гарантіями забезпечення таємниці досудового розслідування.

Відповідно до ст. 3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності;

Слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень;

З урахуванням зазначеного, керуючись вимогами чинного законодавства України, з метою необхідності збереження таємниці слідства, враховуючи те, що у кримінальному провадженні адвокат та гр. ОСОБА_2., в інтересах якого діє адвокат не є стороною або учасниками, а також не мають відповідного, передбаченого законом, дозволу слідчого або прокурора по певній кримінальній справі на розголошення відповідних даних досудового розслідування, на адвокатський запит Прокуратурою Одеської області з посиланням на вимоги кримінально-процесуального закону надано відповідь про неможливість надання запитуваної інформації на час розгляду запиту.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку субєкта владних повноважень.

Таким чином, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору не стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Зубрицького Олександра Олександровича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Прокуратури Одеської області (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3; ) про визнання протиправною відмову у наданні інформації та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 15.05.2020 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.