Справа № 199/1493/20
Суддя: Руденко В. В.
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/1493/20
(2-а/199/44/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Дніпра адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дніпровської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови про адміністративне правопорушення № 07/313 від 26 лютого 2020 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді адміністративного штрафу за порушення п. 3.2 Правил благоустрою території м. Дніпра, якою притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 лютого 2020 року на нього головним спеціалістом Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради було складено протокол про адміністративне правопорушення № 234, згідно з яким позивачем нібито було порушено статтю 152 КУпАП та пункт 3.2 Правил благоустрою території міста Дніпропетровська, затверджених рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 №44/43. У зазначеному протоколі про адміністративне правопорушення стверджувалося, що позивач нібито допустив перешкоджання руху з вулиці ОСОБА_2 на вулицю Терещенківську бордюрною плитою, чим порушив правила благоустрою.

26 лютого 2020 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Дніпровської міської ради було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 07/313, якою позивача було визнано винним у порушенні статті 152 КУпАП та пункту 3.2 Правил благоустрою та на нього було накладено штраф у розмірі 850,00 грн. Як докази винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення в постанові було зазначено протокол про адміністративне правопорушення № 234 та певний фотодокумент, назва або характеристика якого у постанові не вказується. Позивач не погоджується із визнанням його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП, та вважає постанову незаконною. Позивач зазначає, що постанова не містить посилань на жодні належні та допустимі докази, зокрема, показання свідків, показання технічних приладів та засобів, посилання на офіційні документи, тощо, на підставі яких відповідачем зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.

Відповідач правом подачі відзиву не скористався.

Суд дослідивши наявні докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 12 лютого 2020 року на ОСОБА_1 головним спеціалістом Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради Гаврилюком Дмитром Олександровичем було складено протокол про адміністративне правопорушення № 234, згідно з яким позивачем було порушено статтю 152 КУпАП та пункт 3.2 Правил благоустрою території міста Дніпропетровська, затверджених рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 №44/43. У зазначеному протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 допустив перешкоджання руху з вулиці ОСОБА_2 на вулицю Терещенківську бордюрною плитою, чим порушив правила благоустрою.

26 лютого 2020 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Дніпровської міської ради було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 07/313, якою позивача було визнано винним у порушенні статті 152 КУпАП та пункту 3.2 Правил благоустрою та на нього було накладено штраф у розмірі 850,00 грн.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП передбачено, що може бути оскаржено постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, в районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 5 ст. 77 КАС України передбачено, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до пункту 9.1 Правил благоустрою утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель та споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір про утримання та благоустрій прибудинкової території.

Згідно з пунктом 9.3 Правил благоустрою межі прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку визначаються на підставі Проекту землеустрою щодо формування території для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, складеного згідно з рішенням міської ради на підставі вимог нормативно-правових актів та нормативно-технічних документів, що регулюють відносини та встановлюють нормативи у сферах землеустрою та містобудування.

Із переліку доказів, зазначених у постанові вбачається, що проект землеустрою, передбачений пунктом 9.3 Правил благоустрою, відповідачем не досліджувався, а відповідна обставина не встановлювалася. Таким чином, ані оскаржувана постанова, ані наведені у ній докази також не містять підстав притягнення позивача до адміністративної відповідальності як голову правління ОК "ЖБК № 375 "Явір".

Зазначені у постанові докази не містять будь-яких фактичних даних, які б свідчили про порушення Правил благоустрою саме позивачем.

Стаття 280 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з абзацом третім пункту 4.2 рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 оцінка доказів у справі про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, і це є одним із елементів системи процесуальних механізмів, які в сукупності з конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення.

Відповідно до висновків, викладених у пункті 35 постанови Верховного Суду від 24.10.2018 по справі № 154/1329/17, суд при розгляді справи, зокрема, щодо правомірності рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності також повинен перевірити наявність компетенції у посадової особи (органу) на прийняття оскаржуваного рішення, встановити чи були вчинені позивачем відповідні дії, що стали підставою для прийняття такого рішення, та чи є позивач, виходячи із норми статті, яка передбачає відповідне адміністративне правопорушення, суб`єктом даного правопорушення.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція ( Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви » від 24 листопада 2000 року ).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 07 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15 травня 2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально - правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення ( п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23 - рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

У рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Жодними матеріалами справи винуватість позивача у вчиненні дій, спрямованих на самовільне обмеження руху пішоходів і транспорту, не підтверджується.

Оскільки відповідачем не надано доказів правомірності свого рішення, а саме порушення позивачем вимог пункту 3.2 Правил благоустрою території міста Дніпропетровська, затверджених рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 №44/43, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині скасування постанови та закриття провадження по справі є обґрунтованими, а постанова серії про адміністративне правопорушення № 07/313 від 26 лютого 2020 року щодо позивача підлягає скасуванню, а провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

Судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають, оскільки сторонами не понесені.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 241-246, 250, 251, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Дніпровської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення № 07/313 від 26 лютого 2020 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. на ОСОБА_1 за ст.152 КУпАП, винесену Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Дніпровської міської ради, провадження по справі про адміністративне правопорушення закрити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня ухвалення рішення апеляційної скарги.

Суддя