Справа № 340/3361/19
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2020 року м. Дніпросправа № 340/3361/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року (головуючого судді Казанчук Г.П.)

у справі № 340/3361/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2017 по 12.11.2019 включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2017 по 12.11.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення позивача зі служби відповідач на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 у справі №340/36/19 здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.08.2017. Оскільки рішення суду виконано 12.11.2019 ІНФОРМАЦІЯ_2 мав нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.08.2017 по 12.11.2019 (день фактичного розрахунку) відповідно до ст. 117 КЗпП України. Втім, відповідач виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на вимогу позивача не провів, що і слугувало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України .

При цьому, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач наполягає, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої положеннями ст. 117 КЗпП України, при цьому така відповідальність не залежить від сплину часу з дня порушення. Крім того, за позицією скаржника, здійснивши посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, суд мав би право ухвалити рішення про часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити виплату середнього заробітку з дня звільнення до моменту ухвалення відповідного судового рішення.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню внаслідок такого.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, наказом командувача військ оперативного командування Південь від 19.05.2017 року №67 майора ОСОБА_1 , начальника служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №2020 від 17.08.2017 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пп. «а» ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням частини восьмої цієї ж статті (у зв`язку із закінченням стоку контракту), з 17.08.2017 позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки за період проходження служби з 01.01.2016 по день виключення зі списків особового складу позивачу індексація грошового забезпечення відповідачем не виплачувалась, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 у справі №340/36/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019, позов ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано Кіровоградський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 17.08.2017 включно.

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 у справі №340/36/19, яке набрало законної сили 18.06.2019, військовим комісаріатом 12.11.2019 здійснено нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 2116,14 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2869 від 12.11.2019 (а.с.27).

20.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.08.2017 по 12.11.2019.

05.12.2019 відповідач листом №4422 відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний позивачем період з тих підстав, що норми КЗпП України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки позивач був військовослужбовцем, а не працював по трудовому договору. Також відповідач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не є прибутковою установою та не має власних доходів, повністю фінансується з Державного бюджету України. Джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями ч.4 ст.2 Закону Україні «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (ст.1-1 цього Закону).

За правилами ст.1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В спірному випадку нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.

Разом з тим, щодо наявності у позивача права на отримання спірних коштів, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом вище, позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо нарахування та виплати належних йому сум індексації грошового забезпечення.

Згідно приписів наведених норм ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Як вірно вказав суд першої інстанції, така правова позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17), від 18 листопада 2019 року (справа №0940/1532/18).

Отже, оскільки зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у судовому порядку не тягне за собою обов`язку відповідача щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Слід також зазначити, що позивач помилково тлумачить рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 як підставу для можливого ухвалення судом рішення про часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача здійснити виплату середнього заробітку з дня звільнення до моменту ухвалення відповідного судового рішення.

Апеляційний суд акцентує увагу, що така компенсація може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати та за умови, якщо особа пред`явила відповідні вимоги під час спору щодо розміру належних йому при звільненні сум, що у випадку позивача під час звернення до суду з приводу стягнення належних йому при звільненні сум індексації грошового забезпечення, реалізовано не було.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, у зв`язку з чим передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 340/3361/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили згідно ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та в строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко