Справа № 460/1449/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1449/19 пров. № А/857/4006/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Гавгун С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Рівненський міський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення 11:15:44,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 14.02.2020 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, яким просив скасувати рішення № 5601.5-3637/56/1-19 від 30.05.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язати поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області № 5601.5-3637/56.1-19 від 30.05.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну; зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області вирішити питання про прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі раніше поданих документів. В задоволенні позову в частині позовної вимоги про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, тому відповідно до норм ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому, сторони подали клопотання про відкладення розгляду справи, які мотивовані неможливістю явки у судове засідання через запровадження карантинних заходів, пов`язаних із запобіганням поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Зважаючи на положення ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, а їх участь у судовому засіданні не визнана обов`язковою.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11.11.2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 1789.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 14.08.2018 року (повторно), стверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , актовий запис № 758 від 04.04.2014 року; батько: ОСОБА_1 , громадянин Ісламської Республіки Іран; мати: ОСОБА_4 , громадянка України.

Рішенням Рівненського міського суду від 26.11.2018 року у справі № 569/5047/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Розпорядженням Рівненського міського голови № 160-р від 15.02.2019 року «Про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї», яке видане на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 30.01.2019 року, визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши можливість побачень з донькою: двічі на тиждень у середу та четвер з 17:00 до 20:00; двічі на місяць через тиждень у суботу або неділю, щороку на наступний день після дня народження доньки, в день народження батька та щороку на другий день державних свят за домовленістю з матір`ю дитини.

Також суд встановив, що Рівненський відділ поліції ГУНП в Рівненській області надіслав на адресу УДМС України в Рівненській області лист від 29.03.2019 року за № 5018/200/04-2019 «Про надання інформації», яким повідомив, що ОСОБА_1 порушує законодавство України, протягом року стосовно нього складено сім протоколів про адміністративне правопорушення, а саме: ст. 173 КУпАП 3, ст. 173-2 КУпАП 3 та ст.183 КУпАП 1. Крім того, вказано, що стосовно ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001693 від 20.03.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Враховуючи викладене, на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у зв`язку з порушенням правил перебування на території України, відділ поліції просив вжити заходів щодо скасування дозволу на імміграцію та вирішення питання про примусове повернення за межі України вказаного іноземця.

Також Рівненський відділ поліції ГУНП в Рівненській області в додаток до листа від 29.03.2019 року № 5018/200/04-2019 надіслав до УДМС України в Рівненській області клопотання за № 1512/1/5601-19 від 08.04.2019 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Ірану ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (що є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України), в якому зазначив, що ОСОБА_1 порушує законодавство України, протягом року стосовно нього зареєстровано 9 звернень громадян, які зареєстровані в журналі єдиного обліку в органах поліції заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, складено сім протоколів про адміністративне правопорушення, а також вказав, що стосовно ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Враховуючи викладене, відділ поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та у зв`язку з порушенням правил перебування на території України просив вжити заходів щодо скасування дозволу на імміграцію та можливе вирішення питання про примусове повернення за межі України вказаного іноземця.

В подальшому головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Рівненській області ОСОБА_5 на виконання вимог пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, за розглядом матеріалів, що надійшли від Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 , було складено висновок, затверджений начальником УДМС України в Рівненській області Л.Драпчинською 30.05.2019, про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

У висновку УДМС вказано про доцільність скасування рішення УДМС у Рівненській області від 20.12.2016 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 05.05.2017 року.

30.05.2019 року Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №5601.5-3637/56.1-19, видане громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , про те, що йому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 20.12.2016 року. Також зазначено, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 05.05.2017 року скасована на підставі вимог пп. 1 п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321. Вказано, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженого рішення відповідача, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Посвідка на постійне проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні; імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

«Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983.

Так, відповідно до п. 12 цього Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

Згідно з п. 21 даного Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як описано вище, підставою для прийняття оскарженого рішення УДМС у Рівненській області про скасування громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну слугували лист Рівненського відділу поліції № 5018/200/04-2019 від 29.03.2019 року та клопотання № 1512/1/5601-19 від 08.04.2019 року, з покликанням на наявність підстави, передбаченої п.4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» (необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що зазначений вище Порядок не передбачає такої форми ініціювання питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну, як лист чи клопотання, а обґрунтоване подання в розумінні п. 22 цього Порядку Рівненським відділом поліції до УДМС в Рівненській області не надсилалось. Натомість, у висновку від 30.05.2019 року, складеному уповноваженою посадовою особою відповідача, зазначено про підтвердження всіх обставин, наведених в листі та клопотанні відділу поліції, що в подальшому було враховано відповідачем при прийнятті оскарженого рішення.

Щодо доводів апелянта про наявність станом на 30.05.2019 року постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а також обмежувального припису, які стали підставою для прийняття оскарженого рішення, то колегія суддів зазначає таке.

Так, судом встановлено, що станом на дату прийняття відповідачем оскарженого рішення (30.05.2019 року) результати розгляду справ про адміністративні правопорушення, вчинені позивачем відповідно до протоколів, складених Рівненським відділом поліції, були такими: провадження у справі про вчинення дрібного хуліганства закрито постановою суду від 19.10.2018 року за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 30.10.2018 року; провадження у справі про вчинення насильства в сім`ї закрито постановою суду від 24.05.2019 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 04.06.2019 року; за вчинення дрібного хуліганства постановою суду від 11.04.2019 року до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 51,00 грн., судове рішення набрало законної сили 19.06.2019 року (з поновленням строку на апеляційне оскарження); за вчинення дрібного хуліганства постановою суду від 24.05.2019 року до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 119,00 грн; судове рішення скасоване судом апеляційної інстанції 02.08.2019 року, провадження у справі закрито за малозначністю правопорушення; провадження у справі про вчинення насильства в сім`ї закрито постановою суду від 24.06.2019 року за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 05.07.2019 року; за вчинення завідомо неправдивого виклику постановою адміністративної комісії від 15.05.2019 на позивача накладено штраф в сумі 119,00 грн.; постановою суду від 23.01.2020 року, яка набрала законної сили 04.02.2020 року, постанова адміністративної комісії скасована.

Отже, станом на 30.05.2019 року позивача було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності: за вчинення дрібного хуліганства та за завідомо неправдивий виклик. У всіх інших справах про адміністративне правопорушення на час прийняття відповідачем оскарженого рішення судові рішення законної сили не набрали, вина особи у вчиненні адміністративних правопорушень встановлена не була.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність будь-яких документально підтверджених відомостей про проведену відповідачем перевірку та з`ясування обставин щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за результатами складених відділом поліції протоколів про адміністративне правопорушення. При цьому, сам факт існування протоколів про вчинення адміністративного правопорушення не може слугувати підставою для висновку про порушення особою законодавства, допоки його вину не буде встановлено в законному порядку. Неодноразові звернення ОСОБА_6 та її батьків з заявами про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, з урахуванням результатів судового розгляду справ про адміністративне правопорушення, свідчать про існування між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та її родиною тривалого конфлікту, зумовленого відсутністю домовленості щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні малолітньої дитини.

Щодо посилань відповідача на те, що рішенням Рівненського міського суду від 28.03.2019 року стосовно позивача встановлено обмежувальний припис щодо недопущення ним насильницьких дій, то колегія суддів вказує на наступне.

Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 25.07.2019 року у справі № 569/5982/19 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2019 року скасовано і у задоволенні заяви ОСОБА_4 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису відмовлено. Суд апеляційної інстанції у вказаному судовому рішенні зазначив, що сам факт неодноразового звернення ОСОБА_4 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного, економічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також судом апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_4 та дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судом встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у її вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Однак, беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником до суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітньої дитини у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні.

Згідно з ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, як правильно вказав суд першої інстанції, наявність у відповідача судового рішення від 28.03.2019 року про видачу обмежувального припису стосовно позивача не може свідчити про доведеність вини останнього у вчиненні домашнього насильства чи вчиненні іншого правопорушення. Зазначена обставина підлягала оцінці в сукупності з іншими фактичними обставинами, однак, як зазначено вище, обставини, враховані відповідачем, щодо вчинення позивачем домашнього насильства, в жодному випадку не знайшли свого підтвердження під час розгляду судом справ про адміністративне правопорушення.

Щодо тверджень апелянта про відсутність підстав для видачі позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні на підставі раніше поданих документів, то судом першої інстанції вірно зазначено, що чинне законодавство України не передбачає механізму поновлення скасованої посвідки на постійне проживання, зокрема, в разі скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію, однак визначає процедуру видачі нової посвідки в разі втрати, викрадення чи в порядку обміну.

Відповідно до п. 78 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

Пунктом 79 цього Порядку передбачено, що ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для належного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача вирішити питання про прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні позивачу на підставі раніше поданих документів.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 460/1449/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 15.05.2020