Справа № 300/557/20
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" травня 2020 р. справа № 300/557/20
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Микитюк Р.В., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування п. 20.1 рішення № 300-32 від 08.11.2019 та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також позивач), 10.03.2020 звернулася до суду з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради (надалі також - відповідач) про визнання протиправним та скасування п.20.1 рішення №300-32 від 08.11.2019 та зобов`язання до вчинення дій.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є членом Івано-Франківського садівничого товариства "За мир". В 2018 вона звернулася до Івано-Франківської міської ради та подала заяву на ім`я голови м. Івано-Франківська з клопотанням від садівничого товариства про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 орієнтовною площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир". До вказаної заяви нею подано необхідні документи в тому числі і копія виписки з протоколу садівничого товариства. Розглянувши її заяву, Івано-Франківська міська рада пунктом 20.2 рішення №133-19 від 02.05.2018 вирішила відмовити її у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 орієнтовною площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир". Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 в справі №857/3136/19 залишено без змін рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 в справі 0940/2040/18, яким суд вирішив: визнати протиправним та скасувати пункт 20.2 рішення Івано-Франківської міської ради №133-19 від 02.05.2018, яким їй відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812, зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути на сесії її звернення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 орієнтовною площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир" та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. На виконання даного рішення адміністративного суду Івано-Франківська міська рада вирішила 07.06.2019 надати громадянці ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир". У 2019 на замовлення позивача ТзОВ "Гектар-ІФ" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир" код КВЦПЗ 01.05 для індивідуального садівництва.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) (а.с. 86-87).
Ухвалою суду від 24.04.2020 залишено заяву (клопотання) представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження без задоволення (а.с. 99-100).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги та відзив, встановив наступне.
Івано-Франківська міська рада, на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 в справі №857/3136/19 та рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 в справі 0940/2040/18 рішенням №139-26 від 07.06.2019 вирішила надати дозвіл громадянці ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир", діл. №812 для індивідуального садівництва (а.с. 25).
У 2019 на замовлення позивача ТзОВ "Гектар-ІФ" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 площею 0,0580 га в садівничому товаристві "За мир" код КВЦПЗ 01.05 для індивідуального садівництва (а.с. 19-84).
У ході виготовлення проектів землеустрою було отримано погодження Управління архітектури, дизайну та містобудівної діяльності Івано-Франківської міської ради (а.с. 83).
Не погоджуючись з прийнятим пунктом рішення позивач звернулася до суду за захистом свого права.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Вирішуючи даний адміністративний спір, суд керується положеннями Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує приписи законів та нормативно-правових актів в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зокрема: Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі, також Закон №280). У спірних правовідносинах суд також застосовує нормативні акти органу місцевого самоврядування, які чинні в момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно із статтею 2 Закону України Про місцеве самоврядування від 21.05.1997 №280/97-ВР, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №280, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 25 Закону №280 передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з пунктами 1, 34 частини 1 статті 26 Закону №280, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження регламенту ради; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Частинами 1, 5, 14 статті 46 Закону №280 передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць. Не пізніш як на другій сесії затверджується регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради.
Згідно з приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону №280, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У відповідності до частин 1, 2, 6, 7, 10 статті 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частиною 9 вищенаведеної статті зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно пункту 107 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Таким чином, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) у випадках встановлених ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної організації" здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації;

5) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

6) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передавання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

З наведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому, з ч. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України випливає, що перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Суд зазначає, що зобов`язання затвердити проект щодо відведення вказаної земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Затвердження такого проекту без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд зазначає, що дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, суд звертає увагу, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований спосіб поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Касаційний адміністративний суд при розгляді справи №1640/2594/18 у постанові від 06.03.2019 прийшов до висновку, що суб`єкт владних повноважень не наділений дискреційними повноваженнями, тобто не має право діяти на власний розсуд, коли відповідно до закону правомірним є лише один варіант рішення чи діяльності.

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи той факт, що поданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був погоджений у порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України та мав позитивні висновки-погодження державної землевпорядної експертизи, то відповідач, виходячи із вимог статті 118 ЗК України, не мав правових підстав для відмови у затвердженні проекту.

У частині 4 ст. 245 КАС України зазначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами даної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Суд наголошує, що згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до постанов Верховного Суду України у справах №826/11379/14 від 30.05.2016, №№п/800/362/15 від 10.05.2016, №826/16796/14 від 20.04.2016, №813/7851/13-а від 12.04.2016, №826/4860/13-а від 01.03.2016, №826/72/15 від03.02.2016, №804/14800/14 від02.02.2016, №816/1229/14 (21-3669а15) від 24.11.2015, №2а-18442/11/2670 від 17.11.2015, №826/4418/14 (21-1465а15) від 16.09.2015 встановлено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (справа "Гурепка проти України", рішення від 06.09.2005, заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі", заява №30210/96, п.158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", заява №20390/07).

Суд звертає увагу, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не дотримано вимог законодавства та не надано належних обґрунтувань відмови в затвердженні проекту землеустрою.

При цьому суд зазначає, що положення статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначають виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Отже, наведені норми в цілому підтверджують повноваження відповідача щодо розгляду на пленарних засіданнях окремих питань.

В той час, посилання відповідача в оспорюваному рішенні на назви нормативно-правових актів, таких як Земельний кодекс України, Закон України "Про землеустрій" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", без визначених конкретно положення відповідної норми права, не дають змоги встановити дійсну фактичну і правову підставу, яка слугувала для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність вищевказаної земельної ділянки.

Будь-яких інших обґрунтувань з приводу неповноти поданих позивачем документів, непогодження проекту землеустрою у встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України порядку, його невідповідність вимогам законів чи інших причин та мотивів, які слугували підставою для відмови позивачу у затвердженні проекту, відповідачем у рішенні не зазначено.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з Івано-Франківської міської ради слід стягнути судові витрати на корить ОСОБА_1 в розмірі 840,80 грн., які підтверджуються квитанцією №0.0..2 від 10.03.2020 про сплату судового збору в сумі 840,80 грн. (а.с. 1).

Оскільки відповідачем у справі документально не підтверджено понесення будь-яких інших судових витрат, то відшкодуванню підлягає лише сплачена сума судового збору.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 20.1 рішень 32 сесії Івано-Франківської міської ради сьомого скликання № 300-32 від 08.11.2019, якими відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні поданого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в розмірі площею 0,0580 га, що знаходиться в Івано-Франківській області, місті Івано-Франківську, садівниче товариство "За мир", ділянка № НОМЕР_1 із кадастровим номером :23:001:1228.

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду Івано-Франківської області (, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область) на черговій сесії затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки №812 ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) в розмірі площею 0,0580 га. (кадастровий номер :23:001:1228) для індивідуального садівництва в садовому товаристві "За мир", яке знаходиться в м. Івано-Франківську.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради (, вул. Грушевського 21, м. Івано-Франківськ, 78016) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 3 Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Івано-Франківська міська рада (, вул. Грушевського 21, м. Івано-Франківськ, 78016).

Суддя Микитюк Р.В.