Справа № 380/702/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/702/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

представника позивача Курта П.П. в режимі відеоконференції,

представника відповідача Козоріз О.О.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області в інтересах Стрийського управління Головного управління ДПС у Львівській області, із вимогою - визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 07.11.2019 року №.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення є протиправним та таким, що винесене не у спосіб та поза межами повноважень відповідача. Вказує на те, що з 2014 року підприємницької діяльності не здійснював, будь-яких листів, претензій зі сторони відповідача про сплату заборгованості з єдиного внеску не отримував. При цьому, зауважує, що в оскаржуваному рішенні не зазначені підстави нарахування санкцій. Вважає, що такі дії відповідача свідчать не лише про порушення відповідачем правил, що регулюють порядок нарахування єдиного внеску, а й принципу юридичної визначеності, що додатково свідчить про протиправність рішення. Крім того, відповідачем не дотримано строку прийняття спірного рішення, що позбавило його можливості передбачити наслідки, та в результаті цього призвело до покладення на нього надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску. На підставі наведеного позивач просить позов задоволити повністю.

Ухвалою судді від 24.01.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом у судове засідання) сторін.

13.02.2020 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому виклала свої заперечення. У відзиві на позовну заяву представник вказала, що державна реєстрація припинення діяльності позивача як фізичної особи-підприємця не припиняє зобов`язань, які виникли у нього під час такої діяльності. Представник відповідача вважає, що спірне рішення винесене контролюючим органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

27.02.2020 року представник позивача подав до суду пояснення на відзив, в яких підтримав позицію позивача, викладену в позові і вважає, що твердження відповідача є необґрунтованими.

16.03.2020 року судом задоволено клопотання представника позивача та постановлено здійснювати розгляд справи в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою суду від 27.04.2020 року було здійснено заміну відповідача - Головного управління ДПС у Львівській області в інтересах Стрийського управління Головного управління ДПС у Львівській області на належного - Головне управління ДПС у Львівській області.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - ЄДР), ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26.11.2009 року; номер запису: 2 001741; основний вид діяльності код КВЕД 20.10.0 - лісопильне та стругальне виробництво, просочування деревини; дата та номер запису про державну реєстрацію - припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням - 30.07.2014 року №3001741.

07.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Львівській області (Сколівський район) було винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №, відповідно до якого позивачу за період з 23.04.2013 року по 22.10.2019 року нараховано штраф у розмірі 292,43 грн. та пеню у розмірі 6234,63 грн. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Позивач, не погоджуючись із таким рішенням, звернувся до суду з означеним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.08.2010 року №2464 (надалі по тексту - Закон України №2464, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п.6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ).

Приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п.п.1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону №2464-VI , платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У пункті 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI визначено базу нарахування єдиного внеску, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу третього та четвертого частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI , платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до частини дванадцятої статті 9 цього ж Закону, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З огляду на вказані положення законодавства, суд вважає, що недоїмкою по єдиному соціальному внеску є не лише своєчасно несплачена самостійно визначена платником сума, але й сума єдиного внеску самостійно ненарахована платником. При цьому, у разі неотримання доходу чи нездійснення діяльності у звітному періоді, платник зобов`язаний нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі мінімального страхового внеску. У разі самостійного ненарахування платником належної до сплати суми єдиного внеску, недоїмкою вважається мінімально визначена законом сума.

Згідно з ч.ч.10, 11 ст.9 вказаного Закону, днем сплати єдиного внеску вважається:

1)у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів;

2)у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;

3)у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Переліченими нормами встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому, в разі неотримання доходу, за будь-яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі, не меншому ніж мінімальний страховий внесок на місяць, в тому числі і фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування.

Суд відзначає, що позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів, які підтверджували б його право на звільнення від сплати єдиного внеску на підставі норм Закону №2464-VI.

Відповідно до п.2 ч.11 ст.25 Закону України №2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. Ця норма в редакції, що діяла до 01.01.2015 року, визначала, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Суд позитивно оцінює доводи відповідача з приводу того, що позивач невірно прийшов до висновку про те, що оскаржуваним рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 07.11.2019 року до нього було застосовано штрафні санкції у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум, оскільки, як слідує із спірного рішення та з суми застосованого штрафу, штрафні санкції застосовувались саме у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Згідно з ч.ч.10, 13 ст.25 вказаного Закону, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

У зв`язку з зарахуванням сум у 2019 році в рахунок сплати недоїмки відбулось нарахування пені на суму 6234,63 грн.

Загалом, зняття з обліку ФОП в контролюючому органі здійснюється в порядку, встановленому п.65.10 ст.65, ст.67 Податкового кодексу України та розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588.

В силу п.п.1 п.11.18 Р. ХІ Порядку №1588 підставою для зняття фізичної особи-підприємця як платника податків з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням.

Згідно з абзацом 2 підпункту 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України, державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою: не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності; та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Частиною четвертою статті 6 Закону № 2464-VІ встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до підпункту 6 пункту 11.18 розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Таким чином, припинивши діяльність, фізична особа-підприємець зобов`язана здати звітність, у повному обсязі розрахуватися з бюджетом по податках і зборах та погасити податковий борг, у випадку наявності такого.

Отже, позивач несе обов`язок зі сплати єдиного внеску як платник єдиного внеску під час провадження підприємницької діяльності у статусі фізичної особи-підприємця до 30.07.2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №2464, зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється податковими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Підсумовуючи, суд роз`яснює позивачу, що припинення державної реєстрації підприємницької діяльності фізичної особи не означає автоматичне зняття її з обліку, як платника податків та/або платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Як з`ясовано судом у процесі розгляду справи, рішення, яке є предметом спору стосується заборгованості, яка за даними інтегрованої картки платника податків за 2013 рік числилась за позивачем з 2012 року.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем було правомірно застосовано до платника єдиного внеску штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в частині діяльності, яка здійснювалася ним як фізичною особою-підприємцем.

Також суд вбачає за необхідне зазначити, що адміністрування єдиного внеску податковим органом розпочато з 01.10.2013 року, у зв`язку із набранням чинності законами України від 04.07.2013 року №404-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» №406-VII.

У результаті прийняття цих Законів, функції з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування перейшли фактично від Пенсійного фонду до органів і зборів (податкового органу).

Відповідно довідка (повідомлення) від 05.04.2013 року за підписом посадової особи контролюючого органу, що надавалась державному реєстратору, у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 стосувалася лише податків та зборів, проте не єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (адміністрування якого податковим органом у зазначений період не здійснювалося).

Наведене цілком спростовує доводи сторони позивача з приводу того, що контролюючим органом було надано інформацію про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 саме по єдиному податку.

Протилежного позивачем та його представником не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами, на вимогу суду такі теж не надані сторонами.

З приводу посилань позивача у позові на те, що до 01.10.2013 року накладати штраф за несвоєчасну сплату єдиного внеску міг виключно територіальний підрозділ Пенсійного фонду, то суд, спростовуючи такі, зазначає наступне.

Відповідно до ч.16 ст.25 Закону №2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Наведена норма кореспондує п.13 розділу VIІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 20.04.2015 року №449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за №508/26953).

Тож, відповідно податковий орган не обмежений часовими рамками застосування штрафних санкцій.

Більше того, судом проаналізовано та не знайдено норми в законодавстві, яка би обмежувала контролюючий орган періодом, за який можна нараховувати, застосовувати чи стягувати суми недоїмки, штрафів та пені по єдиному внеску.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не засвідчують обґрунтованість вимог, з якими звернувся до суду позивач. Доказів, які б спростували доводи відповідача, позивач та представник позивача під час розгляду справи не надали.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, аргументи й доводи сторін, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

У відповідності до положень ст.139 КАС України, судові витрати, зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 12.05.2020 року.