Справа № 640/3241/19
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2020-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2020 року м. Київ № 640/3241/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом громадянина Узбекистану - ОСОБА_1

до 1. Державної міграційної служби України

2. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у

м. Києві та Київській області

про визнання протиправними та скасування рішення та зобов`язання повторно

розглянути заяву,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянин Узбекистану - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач-1) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - Відповідач-2), в якому, просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 276 від 21.08.2018 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 26.12.2018 про відхилення скарги на рішення УДМС України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.02.2019 року відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи та витребувано від відповідачів матеріали особової справи громадянина Республіки Узбекистан - ОСОБА_1 , у тому числі рішення № 104-18 від 26.12.2018р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача та не врахував той факт, що позивач має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я.

Відповідач-1 у відзиві проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому оскаржувані рішення прийняті в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

Також відповідачем було подано матеріали особової справи позивача.

Відповідачем-2 відзиву на позовну заяву надано не було.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та матеріалів особової справи - ОСОБА_1 , позивач - ОСОБА_1 громадянин Узбекистану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Янгіхойат Саріасійського району Сурхандар`їнської області, Узбекистан, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу. З документів, що посвідчують особу має паспорт громадянина Узбекистану серії НОМЕР_1 , виданий 01.12.2010 року та дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рідна мова - таджицька, вільно володіє узбецькою та російською мовами. Має середню освіту: закінчив середню школу № 9 (1992 - 2003, Сурхандар`їнська область, Узбекистан), однак на підтвердження чого відповідних документів не надав.

Відповідно до матеріалів особової справи - ОСОБА_1 одружений з громадянкою Узбекистану - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у шлюбі з якою має двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Сурхандар`їнська область, Узбекистан та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Київ, Україна. На підтвердження цього надав закордонний паспорт громадянина Узбекистану серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , виданий 28.09.2014 року та дійсний до 27.09.2016 року та свідоцтва про народження дітей від 06.02.2014 № НОМЕР_4 та від 22.04.2016 року № НОМЕР_5 відповідно.

Позивач - ОСОБА_1 до України прибув легально, повітряним сполученням 26.06.2013 року, проте із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 31.07.2018 року до Управління ДМС в Київській області разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та був документований довідкою № НОМЕР_3 . Основною причиною виїзду з країни походження позивач називає побоювання зазнати переслідування у країні походження через релігійні переконання.

Позивачу було видано Повідомлення № 113 від 21.08.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане повідомлення було прийнято на підставі наказу ДМС України в Київській області № 276 від 21.08.2018р., яке в свою чергу було прийнято на підставі письмового висновку Управління ДМС України в Київській області від 21.08.2018р. справа № 2018 KV 0159 (належним чином засвідчені копії в матеріалах справи).

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження.

На вказане рішення позивачем було подано скаргу, яка рішенням Державної міграційної служби України № 104-18 від 26.12.2018р. відхилена.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими ч.2 і 3 ст. 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого ч.1 ст. 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно ч. 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного Наказу Управління ДМС України в Київській області № 276 від 21.08.2018 року та висновку Управління ДМС України в Київській області від 21.08.2018р. справа № 2018 KV 0159 вбачається, що позивачу було відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було прийнято у відповідності з п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до матеріалів особової справи, у заяві про надання статусу біженця позивач вказав, що його родину постійно утискали, кожного дня приходив поліцейський до нього додому та забороняв ходити в мечеть. Також він зазначив, що боїться повертатися в країну походження, оскільки побоюється бути звинуваченим в екстремізмі та ув`язненим.

Також відповідно до матеріалів особової справи, зокрема протоколу співбесіди 08.08.2018 року, позивач, на питання, які саме обставини змусили його виїхати з Узбекистану, зазначив, що молодим людям заборонено читати намаз в мечеті. Йому сказали, що дозволено читати намаз лише людям, яким більше 60 - 70 років.

Також відповідно до матеріалів особової справи, позивач зазначив, що в Україну приїхав легально в червні 2013 року, проте працював на будівництві нелегально, зазначив, що хоче тут жити, працювати.

Судом встановлено, що позивач - громадянин Узбекистану - ОСОБА_1 прибувши в Україну в 2013 році за захистом звернувся лише 31.07.2018 року, тобто майже через 5 років перебування на території України.

Отже, позивач звернувся із заявою тільки після тривалого нелегального перебування, що дає обґрунтовані підстави стверджувати, що метою звернення позивача є легалізація перебування на території України.

Також відповідно до матеріалів особової справи, зокрема протоколу співбесіди, позивач повідомив, що в Узбекистані у заявника залишилися проживати його рідні. Будь - якої інформації про переслідування його рідних чи іншу небезпеку для їх життя шукач захисту не надав. Тим паче, як зазначив шукач захисту, його рідні постійно допомагають йому грошима (о/с, стор. 43).

Судом встановлено, відповідно до матеріалів особової справи позивача (о/с № 2018KV0169, стор. 26) відповідачем-2 було досліджено також особову справу дружини позивача (о/с № 2018KV0169), де нею не було зазначено будь-яких відомостей щодо переслідувань чоловіка, його ніхто не розшукував, він лише порадив їй виїхати в Україну, оскільки тут краще ніж в Узбекистані.

Також відповідно до матеріалів особової справи, зокрема протоколу співбесіди, позивач повідомив, що у 2016 році ним разом з дружиною було зроблено «виїзд-в`їзд» (Україна - РФ - Україна) з метою легалізації свого перебування на території України задля видачі свідоцтва про народження його другої дитини. Ця інформація підтверджується відповідними відмітками у паспорті позивача.

Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази, матеріали особової справи позивача, а також викладені сторонами пояснення суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь - якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. Позивач не приймав участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав. У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів особової справи вбачається, що громадянин Узбекистану - ОСОБА_1 не зміг належним чином обґрунтувати власну заяву в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додатковою захисту.

Також позивачем не було зазначено обставин, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. За матеріалами особової справи позивача не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення в країні громадянської належності.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи громадянин Узбекистану - ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо неможливості для його повернення/перебування на території країни походження через переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у даній справі немає.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу на те, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Узбекистану не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Узбекистану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Узбекистану.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій