Справа № 400/3301/19
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3301/19
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представників ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» - Бунь В.М. та Гордієнко І.О.

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» про визнання бездіяльності протиправною стягнення заборгованості із заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)», в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 67949,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач увільнив позивача від проходження служби у Державній установі «Вознесенська виправна колонія № 72» у зв`язку з призовом на строкову військову службу, на період її проходження, із збереженням місця служби, але, в порушення ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, протиправно не виплачує позивачу заробітну плату за цей період. Посилаючись на довідку, видану відповідачем, без номера та дати, щодо розміру грошового забезпечення позивача за період з листопада 2016 року по листопад 2018 року, позивач обчислив заборгованість із заробітної плати яка склала 67949,15 грн. за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2019 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№ 72)» задоволений.

Визнана протиправною бездіяльність Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№ 72)» щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2019 року.

Зобов`язано Державну установу «Вознесенська виправна колонія (№ 72)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2019 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Державна установа «Вознесенська виправна колонія (№ 72)» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та розглянути дану справу по суті.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що позивач проходить військову службу та відноситься до категорії осіб, які отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату, тому на спірні правовідносини не поширюються норми КЗпП Украхні, що були застосовні судом першої інстанції. Також апелянт зазначив, що спеціальне законодавство, яке поширюється на позивача в частині проходження служби не передбачає збереження заробітку за призваними на строкову військову службу особами рядового і начальницького складу.

Позивач надав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що наказом від 26 жовтня 2016 року № 138/ОС-16 ОСОБА_1 призначений молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Вознесенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№ 72) (а.с. 11).

Наказом по особовому складу від 17 жовтня 2018 року № 123/ОС-18, з посиланням на статтю 119 Кодексу законів про працю України, частину другу статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 увільнено від проходження служби з 17 жовтня 2018 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу, із збереженням місця служби, посади на період проходження строкової військової служби. Підставою видання вказаного наказу є рапорт позивача та повістка Вознесенського районного військового комісаріату (а.с. 12).

На запит адвоката Лукіянчина І. П. в інтересах позивача від 21 грудня 2018 року №22 (а.с. 14-15) відповідач повідомив, що середня заробітна плата позивачу не виплачується, оскільки особи рядового і начальницького складу, які проходять службу зі спеціальним званням у Державній кримінальній виконавчій службі, приймаються на службу згідно із Законом України «Про Національну поліцію» та отримують грошове забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», які не передбачають виплату середньомісячного грошового забезпечення особам, призваним на строкову службу (а.с. 17).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на позивача поширюються гарантії, визначені статтею 119 КЗпП України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV), правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Статтею 14 Закону № 2713-IV визначено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 8 статті 14 Закону № 2713-IV встановлено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

В свою чергу, частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Статтею 119 Кодексу законів про працю України закріплені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до частин 1-3 та 5 зазначеної статті, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, апеляційний суд зазначає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу.

Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Відповідно до матеріалів справи позивач на час призову на військову службу проходив службу в Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)» на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки.

Зазначені обставини свідчать про те, що з часу призову на військову службу на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону №2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема щодо збереження за ним середнього заробітку в установі.

Оскільки відповідач свій обов`язок не виконував, виплату середнього заробітку своєму працівнику не здійснював, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у виплаті позивачу середнього заробітку свідчить про протиправність дій суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень нарахувати та виплатити позивачу середнє грошового забезпечення за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2019 року.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апелянта про те, що на позивача не поширюються гарантії, закріплені в ст. 119 КЗпП України, оскільки обов`язок щодо забезпечення збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, покладений без виключення на всі підприємства, установи та організації, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Не передбачають норми чинного законодавства можливості звільнення підприємств, установ та організацій від забезпечення гарантій працівника щодо збереження середнього заробітку в разі відсутності фінансування.

Також апеляційний суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 19.11.2019 по справі №812/452/17 (ЄДРСР №85742743), від 12.12.2018 по справі № 818/437/17 (ЄДРСР №78528642) та багатьох інших, відповідно особливий період в Україні, розпочався з виданням 18 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України Указу «Про часткову мобілізацію». Проте як, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 01, 315, 316, 325, 327, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 400/3301/19 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 13.05.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.