Справа № 752/4946/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 травня 2020 року

Київ

справа №752/4946/17

провадження №К/9901/61335/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Кашпур О. В., Шевцової Н. В.

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року (суддя Качур І.А.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року (судді Бєлова Л.В., Безименна Н.В., Кучма А.Ю.),

І. Суть спору та встановлені судами фактичні обставини справи.

1. У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Верховного Суду України, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому просив:

1.1 визнати неправомірними дії Верховного Суду України щодо відмови у виплаті позивачу вихідної неоподаткованої допомоги;

1.2 зобов`язати Верховний Суд України виплатити позивачу, вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

2. ОСОБА_1 працював на посаді судді з 21 березня 1983 року, тож стаж його роботи на цій посаді становить 33 роки та 8 місяців, у тому числі на посаді судді Верховного Суду України - 21 рік і 5 місяців років.

3. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

4. Наказом Верховного Суду України від 30 вересня 2016 року № 931-к припинено трудовий договір з позивачем у зв`язку зі звільненням у відставку та виключено останнього зі складу Верховного Суду України з 19 жовтня 2016 року.

5. 29 жовтня 2016 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги.

6. Верховний Суд України листом від 15 листопада 2016 року № 202-4073/0/8-16 відмовив у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги з тих мотивів, що відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) гарантії суддів Верховного Суду України визначаються відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI).

7. Частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Однак зазначену норму було виключено на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII). Тобто право на вказану вихідну допомогу можна було б реалізувати до моменту набрання чинності вказаним Законом.

8. Не погодившись з такою позицією відповідача, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

ІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

9. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 31 січня 2018 року позов задовольнив частково.

9.1. Зобов`язав Верховний Суд України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці - ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до частини першої статті 143 Закону № 1402-VIII у розмірі 107445,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовив.

10. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 08 серпня 2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року скасував у частині задоволеної позовної вимоги про зобов`язання Верховного Суду України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці ОСОБА_1 вихідну допомогу.

11. Ухвалив у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Верховного Суду України про зобов`язання Верховного Суду України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці ОСОБА_1 вихідну допомогу. У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року - залишив без змін.

12. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат є протиправною, суперечить Конституції України та міжнародним правовим нормам.

13. Суд апеляційної інстанції натомість мотивував своє рішення тим, що на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року) чинне на той час законодавство не визначало суб`єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов`язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги судді при виході у відставку.

ІІІ. Касаційне оскарження

14. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

15. Свої вимоги обґрунтовує, зокрема, тим, що висновки апеляційного суду ґрунтуються на помилковому трактуванні і застосуванні норм законодавства до спірних правовідносин. Переконує, що суди мали б при вирішенні спору застосувати статтю 126 Конституції України та статтю 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус судді» (далі - Закон № 2862-ХІІ), за якими йому гарантовано соціальну та матеріальну незалежність при виході у відставку, право на яку він набув з огляду на свій багаторічний стаж роботи на посаді судді.

16. Верховний Суд України відзиву не подавав, надіслав заяву про розгляд справи без участі його представника.

ІV. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

17. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18. Згідно з частинами першою, третьою статті 109 Закону № 2453-VI (у редакції, яка діяла до 28 березня 2015 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

19. Відповідно до частини другої, шостої статті 111 Закону № 2453-VI (у редакції, яка діяла до 28 березня 2015 року) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

20. З 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1166-VI (за винятком окремих його положень, зокрема підпункту 2 пункту 28 розділу ІІ, які набрали чинності з 01 травня 2014 року), яким, крім іншого, із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

21. З 28 березня 2015 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.

22. Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, серед іншого, зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

V. Позиція Верховного Суду.

23. У площині спірних правовідносин насамперед треба зазначити, що при вирішенні спору слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у відставку (як юридичного факту, з яким пов`язується виплата вихідної допомоги).

24. Суди з`ясували, що як на дату прийняття постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII, якою позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку, Закон № 2453-VI уже не передбачав виплати вихідної допомоги судді.

25. Аргументи позивача про матеріальне забезпечення судді як однієї з конституційних гарантій його незалежності є обґрунтованими, однак в контексті спірних правовідносин звертаємо увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон № 2453-VI встановлював до набрання чинності Закону № 1166-VII (за підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого виключено статтю 136 із Закону № 2453-VI).

26. Закон № 2862-ХІІ, до якого апелює позивач, до спірних правовідносин не застосовується.

27. Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

28. Тож за встановлених у цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв`язку з відставкою не ґрунтуються на законі, відповідно підстав для задоволення позову немає.

29. Аналогічну позицію Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду висловив, приміром, у постановах від 6 травня 2019 року № 815/1013/16, від 8 травня 2019 року № 826/3711/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 808/578/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/23099/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі 642/6354/17.

30. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

31. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX; далі - КАС) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

32. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

33. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

34. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 341 КАС, колегія суддів не встановила неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2018 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Кашпур

Н. В. Шевцова