Справа № 214/8982/19(2-а/214/44/20)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2020 року м. Дніпросправа № 214/8982/19(2-а/214/44/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Інспектора роти № 1 батальйону № 1 ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції Рухайло Олега Геннадійовича

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2020 року у справі № 214/8982/19(2-а/214/44/20)

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта поліції Рухайло Олега Геннадійовича

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати винесену відповідачем постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в неавтоматичному режимі ЕАК №1782040 від 23.11.2019 року про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2020 року позов задоволено.

Суд виходив з того, що подія адміністративного правопорушення не підтверджена належними доказами, а постанова про накладення адміністративного стягнення не є окремим доказом винності позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки відображає не фактичні обставини події, а думку особи, яка її складає, про ці події.

Суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та задовольнив з цих підстав позов.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Щодо твердження позивача, що ним не було вчинено адміністративного правопорушення, за котре його в подальшому було притягнуто до адміністративної відповідальності, скаржник зазначає, що з відеозапису з автомобільного відеореєстратора «Факт правопорушення» чітко вбачається як позивач виконує маневр обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом, котрий позначений дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 Розділу 33 ПДР України.

Щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП, скаржник зазначає, що у випадку притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається, що передбачено зазначеною статтею як виняток із загального правила.

Щодо твердження позивача, що відеозапис, на якому зафіксовано правопорушення, є незаконним, скаржник вказує, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи: застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Також відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Виходячи з вище викладеного вважає , що відеозапис, на якому зафіксовано факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення є належним та законно здобутим.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Скаржник просив справу розглянути без його участі.

Позивач надіслав суду заяву, в якій просить справу розглянути у письмовому провадженні.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно складеної відповідачем постанови у справі про адміністративне правопорушення, позивач 23 листопада 2019 року, об 11 год. 39 хв., керував автомобілем марки «Chery Elara», н/з НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Піхотинська, 7 в м. Кривому Розі, здійснив обгін ближче ніж за 50 м. перед пішохідним переходом у населеному пункті, чим порушив п.14.6 (в) Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим зазначеною постановою у справі про адміністративне правопорушення його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с.5).

Судом також встановлено, що відповідачем у якості доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, надано носій відеоінформації, на якому міститься відеозапис із бодікамери поліцейського №00111, відомості про яку також зазначені і у спірній постанові. Проте, вказаний відеофайл не містить факту вчинення позивачем правопорушення, а саме здійснення обгону ближче ніж за 50 м. перед пішохідним переходом у населеному пункті, позаяк на ньому лише зафіксоване спілкування позивача із поліцейським під час винесення останнім постанови. Разом з тим, на вказаному носії відеоінформації також міститься відеофайл «Факт правопорушення», відеозапис якого було зроблено на власний мобільний телефон поліцейського, що підтверджується переглядом відеозапису з бодікамери №00111, згідно якого поліцейський не заперечує факт фіксування вчиненого позивачем правопорушення на власний мобільний телефон. Суд зазначив, що такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки оскаржувана постанова не містить відомостей про технічний засіб, яким було здійснено такий відеозапис. Інших доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем до суду не надано.

Незгода з рішенням суду, з урахуванням мотивів його ухвалення, зводиться з боку скаржника до того, що відеофіксація факту правопорушення за допомогою технічних засобів є належним доказом незалежно від того, яким технічним засобом він зафіксований та кому цей засіб належить.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 283 КУАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:

дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;

транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);

розмір штрафу та порядок його сплати;

правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;

відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В порушення частини 3 статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем відеофайл не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративних правопорушень.

Такий висновок суд у відповідає правової позиції, висловленій у постанові Верховного Суду у справі № 428/2769/17, який враховується судом апеляційної інстанції у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, яка передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин колегія суддів не надає правовий аналіз іншим доводам апеляційної скарги, оскільки вони не були підставою оскаржуваного рішення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Інспектора роти № 1 батальйону № 1 ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції Рухайло Олега Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2020 року у справі № 214/8982/19(2-а/214/44/20) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко