Справа № 280/5633/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2020 року м. Дніпросправа № 280/5633/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому

засіданні в м. Дніпрі апеляційну

скаргу представника ОСОБА_1 Вельможко Анни Ігорівни

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (головуючий суддя Артоуз О.О.) в адміністративній справі

за позовом представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 (далі Позивач) ОСОБА_2 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Відповідач), в якому просило суд:

- зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017, 2018 роки з 16.09.2019 із урахуванням різниці, що вже була виплачена;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову допомогу, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 її місячних пенсій, обчислених із врахуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017, 2018 роки;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що у вересні 2019 року Позивач звернувся до Відповідача за призначенням пенсії за віком, проте виходячи з дій Відповідача ним фактично замість нового призначення пенсії проведено переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», при цьому, даною нормою передбачено переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії, які передбачені статтею 9 цього Закону (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), в той час як Позивачу не один з цих видів пенсії раніше не призначався, право на пенсію за віком у неї виникло вперше. Таким чином, вважає, що оскільки пенсія за вислугу років це спеціальний вид пенсії та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачений, тому положення частини третьої статті 45 в частині переведення з одного види пенсії на інший у випадку позивача взагалі не підлягають застосуванню. За цих обставин, вказує, що пенсія згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу була призначена вперше, тому при визначення її розміру відповідач мав застосувати формули, які використовуються при первинному призначенні пенсії. Отже, на думку Позивача, Відповідач, здійснивши обчислення розміру його пенсії в іншому порядку, ніж той, що застосовується для всіх інших громадян, які звернулись за призначенням пенсії за віком у 2018 році, встановив обмеження в реалізації прав позивача на пенсійне забезпечення. Крім того, зазначає, що за змістом відповіді від 02.10.2019 №1455/02 Відповідач вважає, що сам факт призначення, а не отримання пенсії позбавляє права на грошову допомогу згідно з пункту 7-1 Прикінцевих положень вищевказаного Закону, що явно суперечить змісту цієї норми Закону, оскільки з її змісту вбачається, що право на грошову допомогу залежить саме від сталого отримання будь-якої пенсії, а не від самого призначення та нарахування пенсії. До звернення за призначенням пенсії у 2019 році щомісячних виплат будь-якої суми пенсії позивач не отримувала, доказів протилежного відповідач не надав, а тому вважає, що при призначенні пенсії за віком їй мала бути виплачена грошова допомога згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», чого Відповідачем протиправно здійснено не було. З огляду на вищенаведене Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі №280/5633/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017, 2018 роки з 16 вересня 2019 року із урахуванням різниці, що вже була виплачена.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок (а.с. 38-41).

Представник Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 46-48).

В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі, а саме в частині: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти її місячних пенсій, обчислених із врахуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017, 2018 роки.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що зі змісту п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що підставою для відмови у невиплаті грошової допомоги у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком є саме отримання будь-якої пенсії, а не призначення пенсії. Крім того, представник Позивача вказав і про те, що суд першої інстанції при розподілі судових витрат не правильно визначив суму судового збору, яка підлягала стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь Позивача з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, оскільки стягненню підлягала сума 768,40 грн., а не 384,20 грн.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі №280/5633/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі, що фактично свідчить про незгоду Відповідача з апеляційною скаргою представника Позивача та про згоду останнього з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги.

В обґрунтування відзиву останній зазначив про те, що за заявою Позивача з 25.10.2004 року йому вже призначалась пенсія за вислугу років, виплата якої була призупинена з 08.11.2004 року, тобто до призначення пенсії за віком ОСОБА_1 певний час отримувала пенсію за вислугу років, що позбавляє її права на отримання грошової допомоги на підставі п. 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Поряд із зазначеним, Відповідач вказав і про те, що оскільки Позивачу первинно було призначено пенсію за вислугу років у 2004 році, у зв`язку з цим у відповідача відсутні правові підстави для застосування показника середньої заробітної плати по Україні за 2016-2018 роки при перерахунку пенсії за віком, так як показник середньої заробітної плати по Україні за 2016-2018 роки застосовується лише при первинному призначенні пенсії. Відповідач, також, зазначив про те, що враховуючи положення ст. 139 КАС України судові витрати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, повинні відшкодовуватись з державного бюджету органами Казначейства, а не органами Пенсійного фонду України.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.

Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на території України карантину до суду апеляційної інстанції не надходило

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 жовтня 2004 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя у зв`язку з призначенням пенсії за вислугу років.

Так, 25.10.2004 на підставі особистої заяви позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівнику освіти, про що свідчить відповідна заява та протокол №648458 від 08.11.2004 (а.с. 15, 16).

З 08.11.2004 виплату пенсії за вислугу років припинено у зв`язку з працевлаштуванням за спеціальністю, що підтверджується Довідкою УОГ Дніпровського відділу ОГ м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області (а.с. 17).

У зв`язку із зміною місця проживання з 01.03.2011 пенсійну справу ОСОБА_1 взято на облік Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, в якому дані про виплату позивачу пенсії за період з 25.10.2004 по 07.11.2005 відсутні.

Разом із цим, зі змісту довідки УОГ Шевченківського відділу ОГ м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області, виданої позивачу, вбачається, що в квітні 2005 року за період з 25.10.2004 по 07.11.2004 останньому було нараховано і виплачено 130,71 грн. згідно із відомістю №377 (а.с. 32).

З 2004 по 2019 роки позивач продовжував працювати та отримувати заробітну плату, з якої сплачувались страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Так, 16 вересня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, проте Відповідачем прийнято рішення про переведення Позивача з пенсії за вислугу років на пенсію за віком (а.с. 12).

У подальшому, 24 вересня 2019 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із адвокатським запитом №03/09, на який листом від 01.10.2019 № 1416/02 відповідачем повідомлено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватись заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частиною першою статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Повідомлено також, що оскільки позивачу вже була призначена пенсія за вислугу років, то отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону позивач не має (а.с. 13-14).

Не погоджуючись із вказаними діями Відповідача Позивач звернувся до суду із позовом у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що:

- при обчисленні Позивачу розміру пенсії відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», повинна застосовуватись середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії;

- до призначення Позивачу пенсії за віком останній певний час отримував пенсію за вислугу років, що позбавляє його права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, однак не погоджується з розміром суми судового збору, який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 44 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

За приписами частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

З матеріалів справи встановлено, що 2019 Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = ЗпхКс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 вказаного Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 вказаного Закону.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Водночас, частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 вказаного Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

З аналізу вказаних положень випливає те, що частина третя статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентує порядок переведення з одного виду пенсії, яка призначена відповідно до зазначеного Закону, на інший вид пенсії, який передбачений вказаним Законом. В такому випадку, пенсія призначається із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

При цьому, Позивачу у 2004 році пенсія призначалась відповідно до іншого закону, а саме Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, яка діяла станом на момент призначення позивачу пенсії, право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що вказані положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо переведення з одного виду пенсії на інший не можуть застосовуватись при призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вищевикладене свідчить про те, що при обчисленні Позивачу розміру пенсії відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», повинна застосовуватись середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

З урахуванням того, що Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за призначенням пенсії у 2019 році, то при обчисленні розміру пенсії відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», повинна застосовуватись середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески саме за 2016, 2017, 2018 роки, що свідчить про необґрунтованість доводів Відповідача зі вказаного питання.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних, визначених законодавством, посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 будь-якого іншого виду пенсії.

Синтаксичний аналіз пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та пункту 5 Порядку № 1191 дає підстави для висновку, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. При цьому законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.

З матеріалів справи встановлено, що Позивачу до призначення пенсії за віком було призначено пенсію за вислугу років та за період з 25.10.2004 по 07.11.2004 ОСОБА_1 виплачено пенсію за вислугу років у розмірі 130,71 грн., що підтверджено довідкою УОГ Шевченківського відділу ОГ м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області. Тобто до призначення позивачу пенсії за віком вона певний час отримувала пенсію за вислугу років, що позбавляє її права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Позивача щодо того, що зі змісту п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що підставою для відмови у невиплаті грошової допомоги у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком є саме отримання будь-якої пенсії, а не призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2018 року у справі №310/3774/17.

Щодо доводів апеляційної скарги Позивача про помилковий розрахунок судом першої інстанції суми судового збору, яка підлягає відшкодуванню Позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що Позивачем в даній справі заявлено дві вимоги немайнового характеру та сплачено судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру у загальному розмірі 1536,80 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №0.0..1 від 13.11.2019 року (а.с. 3).

Зазначене свідчить про те, що, з огляду на часткове задоволення судом першої інстанції позовних вимог Позивача, стягненню на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача підлягає сума судового збору в розмірі 768,40 грн., що, у свою чергу, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо стягнення на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача суми судового збору у розмірі 384,20 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно, об`єктивно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято з дотриманням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги Відповідача висновків суду не спростовують, однак розподіл судових витрат зроблено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає частковому скасуванню в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 384 гривні 20 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Вельможко Анни Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі №280/5633/19 скасувати в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 384 гривні 20 копійок.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі №280/5633/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 14 травня 2020 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов