Справа № 817/574/16
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 817/574/16 пров. № А/857/2830/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокуратури Запорізької області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року у справі № 817/574/16 (головуючий суддя Щербаков В.В., м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :

13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з прокуратури Запорізької області на його користь суми недоплачених у 2006 році матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 4878,07 грн..

Постановою від 18 вересня 2017 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.

Стягнув із прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 недоплачену у 2006 році суму матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань - 4878,93грн..

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, прокуратура Запорізької області подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що виплачена позивачу у лютому-березні 2006 року матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань обчислювалась на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268, внаслідок чого неправильно встановив її розмір у сумі 4511,00 грн..

Також, на думку відповідача, судове рішення у справі №567/1580/13-а не може вважатися преюдиційним підтвердженням факту неправомірності дій відповідача при обчисленні заробітної плати та матеріальної допомоги ОСОБА_1 у період з квітня 2005 по березень 2006 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є правом керівника органу прокуратури, а її розмір встановлюється в межах асигнувань на оплату праці та не повинен перевищувати середньомісячну заробітну плату, а при обчислені середньомісячної заробітної плати для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення застосовуються положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1999 року № 100.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року скасована та прийнята нова, якою в позові відмовлено.

Постановою від 23 січня 2020 року у справі №817/574/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до апеляційного адміністративного суду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 29.12.2005 по 22.01.2007 працював у прокуратурі Запорізької області.

У 2006 році прокуратура Запорізької області виплатила позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за період роботи з квітня 2005 року по березень 2006 року в сумі 1989,93грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 2154,00грн.

Вважаючи, що такі матеріальні допомоги були виплачені відповідачем не в повній мірі, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невірного обрахунку розміру місячної заробітної плати ОСОБА_1 у 2006 році, відповідач невірно обрахував та недоплатив позивачу матеріальні допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань в сумі 4878,93грн. (9022,00 - 4143,93), яка відповідно підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України ,,Про прокуратуру.

Згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Приписами частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України ( далі КЗпП України) обумовлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України ,,Про оплату праці заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України ,,Про оплату праці).

В постанові від 23 січня 2020 року Верховний Суд, скасовуючи постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року, зазначив, що у 2006 році питання виплати заробітної плати працівникам прокуратури було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України ,,Про впорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів від 13 грудня 1999 року № 2288, а з квітня 2006 року постановою Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів від 09 березня 2006 року № 268, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова КМ України № 268), згідно з підпунктом 3 пункту 2 якої керівникам зазначених державних органів надано право на виплату в межах затверджених обсягів фонду оплати праці матеріальної допомоги на оздоровлення під час надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 100, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Отже, з квітня 2006 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України ,,Про оплату праці умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

При цьому, Верховний Суд дійшов переконання, що аналіз приписів пункту 10 Порядку № 100 дає підстави для висновку, що законодавцем чітко передбачено коригування середнього заробітку під час його обчислення на коефіцієнт підвищення посадового окладу за проміжок часу до цього періоду.

Також Верховний Суд вказав, що ОСОБА_1 перебував у відпустці, починаючи з 10 травня 2006 року, а відтак у квітні 2006 року він пропрацював повний календарний місяць, що свідчить про включення цього місяця у обчислення середньої заробітної плати для виплати йому матеріальної допомоги з огляду на приписи пункту 2 Порядку № 100, згідно судового рішення у справі № 567/1580/13-а нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та соціально-побутові потреби відбулись саме у травні 2006 року, а тому розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для виплати матеріальної допомоги є березень та квітень 2006 року.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду встановила, що наказом прокурора Запорізької області від 25 квітня 2006 року № 167-4 старшому помічнику прокурора області з питань захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень раднику юстиції ОСОБА_1 надана невикористана частина щорічної відпустки тривалістю 23 календарних дні з 10 травня по 01 червня 2006 року включно за відпрацьований період з 08 грудня 2004 по 08 грудня 2005 року та частину щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день по 02 червня 2006 року.

У 2006 році прокуратура Запорізької області виплатила позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за період роботи з квітня 2005 року по березень 2006 року в сумі 1989,93 грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 2154,00 грн., що разом складає 4143,93 гривень.

У провадженні Острозького районного суду Рівненської області перебувала справа № 567/1580/13-а за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про визнання нечинними рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Постановою суду від 13 лютого 2014 року суд задовольнив позовні вимоги частково: стягнув з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 3834,35 грн. недоплаченої грошової допомоги, 6864,49 грн. заробітної плати, 2585,16 грн. недоплаченої компенсації за невикористану відпустку, 7777,06 грн. компенсації втрат грошових доходів, 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, 762,09 грн. витрат на сплату судового збору, 1800,00 грн. витрат на проведення судово-економічної експертизи; в решті позовних вимог суд відмовив.

Постановою від 06 травня 2014 року у справі № 567/1580/13-а Житомирський апеляційний адміністративний суд постанову Острозького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2014 року скасував в частині стягнення з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 7777,06 грн. компенсації втрат грошових доходів та прийняв в цій частині нову постанову про відмову в позові, а в решті постанову залишив без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили 06 травня 2014 року.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що у зазначених постановах, на підставі висновку судово-економічної експертизи від 19.11.2009, судами встановлено, що згідно з вимогами Постанови №268 місячна заробітна плата ОСОБА_1 у 2006 році становила 4511,00 грн. Вказане не заперечується відповідачем у довідці від 21.09.2006 №189/538.

Разом з тим, з висновку експерта вбачається, що експерту не вдалося встановити чи в повному розмірі нарахована ОСОБА_1 матеріальна допомога в сумі 2154,00грн., оскільки на запит експерта відповідачем відповіді не надано. У зв`язку з чим таке питання не досліджувалося судом у справі №567/1580/13-а.

Враховуючи, що в силу приписів КАС України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, належна до виплати ОСОБА_1 у 2006 році, повинна складати 9022,00грн. (4511 + 4511), оскільки в силу вимог пп.3 п.2 Постанови №268 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) матеріальна допомога виплачується у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Однак, на думку суду першої інстанції, всупереч положень Постанови №268 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у 2006 році зазначені матеріальні допомоги були нараховані відповідачем та виплачені ОСОБА_1 в сумі 4143,93грн. (1989,93 + 2154,00).

Матеріали справи свідчать, що згідно розрахунку нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за лютий 2006 року , його заробітна плата складала : посадовий оклад-617 грн.; надбавка за вислугу років-149,40 грн.; надбавка за класний чин-130 грн.; надбавки за високі досягнення в праці або виконання ОВЗ, премія щомісячна-656,68 грн.; надбавка до окладу-92,55 грн. Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань була виплачена позивачу у розмірі 716,37 грн. (ат.1 .с.25).

Згідно розрахунку нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за березень 2006 року, його заробітна плата складала : посадовий оклад-617 грн.; надбавка за вислугу років-149,40 грн.; надбавка за класний чин-130 грн.; надбавки за високі досягнення в праці або виконання ОВЗ, премія щомісячна-696,48 грн.; надбавка до окладу-92,55 грн. Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань була виплачена позивачу у розмірі 1273,56 грн. (а.с.25).

Таким чином, загальний розмір матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань допомоги нарахований та виплачений позивачу відповідно до постановою Кабінету Міністрів України ,,Про впорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів від 13 грудня 1999 року № 2288 та наказу Генерального прокурора України від 21.02.2006 року №99к.

При цьому для розрахунку відповідач взяв розмір заробітної плати позивача за лютий та березень 2006 року.

Враховуючи, що згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 23 січня 2020 року справа №817/574/16 (провадження №К/9901/30737/18) при розрахунку матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відповідач зобов`язаний був враховувати розмір заробітної плати позивача за березень та квітень 2006 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправне заниження відповідачем цих виплат, оскільки за квітень 2006 року заробітна плата позивача у відповідності до приписів постанови КМУ №268 була значно вища ніж у лютому та березні 2006 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо невірного обрахунку відповідачем розміру місячної заробітної плати ОСОБА_1 у 2006 році, що призвело до заниження та недоплати позивачу матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань на загальну суму 4878,93грн..

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Зокрема, доводи апеляційної скарги, що нарахування та виплата матеріальних допомог було на час виникнення спірних правовідносин правом, а не обов`язком відповідача, колегія суддів відхиляє як неприйнятні.

Оскільки відповідач скористався своїм правом та виплатив позивачу матеріальні допомоги, а тому реалізовуючи таке право повинен буд дотримуватись вимог законодавство щодо розміру цих допомог.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу прокуратури Запорізької області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року у справі № 817/574/1 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 13.05.2020.