Справа № 160/10295/19
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень та вимоги, -
Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в якій просить:
Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач є роботодавцем відповідно до діючого законодавства, оскільки за умовами договорів на використання праці осіб, засуджених до позбавлення волі, для виконання робіт і послуг, а також те, що позивач є власником виконаних робіт, на підприємстві ведеться табель обліку робочого часу засуджених, оформлюються рознарядки виконання робіт, засудженим до позбавлення волі нараховується щомісячно заробітна плата, одночасно виконується функція податкового агента в частині нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
На адресу суду від позивача надійшли відповідь на відзив та письмові пояснення, в яких було підтримано позицію викладену в позовній заяві та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві як підстави для задоволення позову.
У судовому засіданні представники позивача та представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Враховуючи, що у судовому засіданні сторони заявили клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, суд на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від26.07.2019р., Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» зареєстровано, як юридична особа - 13.03.2000р., основний вид економічної діяльності: 14.12 Виробництво робочого одягу.
Згідно висновків вказаного Акту, встановлені наступні порушення: - п.1 ч.2 ст.6, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування» в частині заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 509199,54грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених; - абз. б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, р.IIІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 р. № 4, в частині подання Податкових розрахунків за ф. №1-ДФ про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку, за період IVкв. 2015р. - Ікв. 2017р., без відображення нарахування та виплачених доходів від працевлаштування засуджених, нарахованого та перерахованого податку з доходів фізичних осіб.
12.07.2019р. позивачем було складено та направлено скаргу на оскаржувану вимогу, рішення та податкове повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України.
Рішенням ДФС України від 14.08.2019р. № 39078/6/99/99-11-02-25, вказану скаргу було залишено без задоволення, а оскаржувані рішення щодо єдиного внеску та штрафних санкцій - без змін.

Також судом встановлено, що між ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» (далі -Підприємство) та ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» (далі - Установа, Виправна колонія, Колонія) укладено Договір від 04.01.2016 № Г-1 та Договір від 03.01.2017 № Г-12 на однакових умовах.

Згідно п.1.1 Договору «Колонія» зобов`язується надавати «Підприємству» із числа спецконтингенту осіб, які заявляють про своє бажання бути залученими до праці, в кількості до 200 осіб на строк до 31.12.2016 (за договором від 03.01.2017 № Г-12 на строк до 31.12.2017 р.) для виконання виробничих програм по пошиву і поставці швейних виробів, а «Підприємство зобов`язується забезпечувати зайнятість наданої «Колонією» робочої сили із числа спецконтингенту на продуктивних роботах.

Відповідно до п. 2.2 Договору Підприємство зобов`язане своєчасно перераховувати бюджетній діяльності 50% нарахувань на заробітну плату, утримання із заробітної плати спецконтингенту і кошти на депозитний рахунок спецконтингенту. Витрачаються бюджетні кошти згідно затвердженого кошторису за статтями витрат.

У 2017 році сторонами був укладений договір від 03.01.2017 № Г-12 на тих самих умовах.

Згідно п.5.1 Договору цей договір вступає в силу з дня його підписання «Колонією» та «Підприємством» і діє до 28.02.2017 року.

Починаючи з 01.03.2017 р. Договори від 01.03.2017 р. № Г-10 та від 02.01.2018 р. № Г-14 щодо оплати за послуги містили такі умови: п. 4.6. Замовник зобов`язується проводити оплату за виконану роботу один раз на місяць, згідно наданого рахунку та акту виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим. Акт виконаних робіт складається Сторонами по факту відпрацьованих людино-годин.

Під час розгляду справи, судом також досліджені наступні докази: Акти надання послуг за працевлаштування робочих із числа осіб, які утримуються в ДУ КВК (№34) за спірний період; платіжні доручення про перерахунок коштів на утримання; виписки/особі рахунки; Наказ Колонії (№34) «Про прийняття на роботу засуджених установи» №195 від 01.11.2016р. із списком засуджених, які виявили бажання залучитися до суспільно корисної праці в установі з 01.11.2016р.

У судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_1 , яка пояснила, що вона працює начальником ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» та зазначила, що вона приймає рішення від імені установи про працевлаштування засуджених, укладає відповідні договори про надання робочої сили та приймає рішення щодо якості праці. З 2017р. та на даний момент ЄСВ за працю засуджених сплачує установа, за перевіряємий період були суперечливими вимоги законодавства, яке регулювало сплату ЄСВ.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що він працює головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичний осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Д/о та він проводив перевірку позивача. Під час перевірки позивачем були надані накази про прийом на роботу засуджених саме Державним Підприємством але копій не робили. Розрахунки проводились шляхом перерахування коштів на рахунки засуджених, ЄСВ повинно сплачувати ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)».

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він працює головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичний осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Д/о та він проводив перевірку позивача. Підтвердив виявлені порушення під час перевірки та надав аналогічні пояснення вказані свідком ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, у висновку контролюючого органу в акті перевірки безпосередньо зазначено про те, що відносини між позивачем та засудженими носять характер трудових.

Відповідач стверджує, що відповідно до чинного законодавства позивач у таких відносинах є роботодавцем та податковим агентом.

З огляду на вказане, суд зазначає про таке.

Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (стаття 1 КВК України).

До основних прав засуджених належить право на оплачувану працю згідно із законодавством про працю.

Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці (частина перша статті 8 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 56 КВК України особи, засуджені до обмеження волі, відбувають покарання у виправних центрах, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до їх місця проживання до засудження.

Згідно з частиною четвертою статті 59 КВК України особи, засуджені до обмеження волі, зобов`язані, зокрема, сумлінно працювати у місці, визначеному адміністрацією виправного центру.

Умови праці засуджених до обмеження волі врегульовані статтю 60 КВК України.

Засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою (частина перша статті 60 КВК України).

Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу (частина друга статті 60 КВК України).

Засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як сімдесят п`ять відсотків загальної суми заробітку, а засудженим, які мають заборгованість за виконавчими документами, - не менш як п`ятдесят відсотків загальної суми заробітку (частина четверта статті 60 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 60-1 КВК України засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Адміністрація виправного центру веде облік засуджених, роз`яснює порядок і умови відбування покарання, організовує трудове і побутове влаштування засуджених; забезпечує додержання умов праці засуджених, порядку та умов відбування покарання; здійснює нагляд і заходи попередження порушень порядку відбування покарання; проводить із засудженими соціально-виховну роботу; застосовує встановлені законом заходи заохочення і стягнення; здійснює роботу щодо підготовки засуджених до звільнення (частина перша статті 61 КВК України).

Обов`язки власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу за місцем роботи засуджених до обмеження волі визначені статтею 62 КВК України:

- власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган за місцем роботи засуджених до обмеження волі зобов`язаний забезпечити їх залучення до суспільно корисної праці з урахуванням стану здоров`я та, за можливістю, спеціальності, організовувати первинну професійну підготовку і створити необхідні побутові умови;

- про запізнення засудженого на роботу та його відсутність на роботі з невідомих причин власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язаний негайно повідомити адміністрацію виправного центру;

Частиною четвертою статті 64 КВК України визначено, що у необхідних випадках адміністрація виправного центру або підприємства, установи чи організації, де працевлаштований засуджений, може видавати йому аванс із наступним відшкодуванням.

З метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно до статей 60-62, 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», наказом Міністерства юстиції України 07.03.2013 № 396/5 затверджена «Інструкція про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі» (далі - Інструкція № 396/5).

Згідно пункту 1.2 Інструкції № 396/5 засуджені залучаються до праці, зокрема:

- у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів;

- на підприємствах установ виконання покарань;

- на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником;

- на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю (пункт 1.3 Інструкції № 396/5).

Умови праці засуджених до обмеження волі врегульовані розділом ІІ Інструкції № 396/5:

Засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою;

- 2.2. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу;

- 2.3. Переведення засуджених на іншу роботу, в тому числі в іншу місцевість, здійснюється власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом за погодженням з адміністрацією виправного центру;

- 2.4. Засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як сімдесят п`ять відсотків загальної суми заробітку;

- 2.5. Засуджені до обмеження волі, які тримаються у виправних центрах, продукти харчування і речове майно придбавають за власні кошти. Комунально-побутові та інші послуги оплачуються засудженими на загальних підставах;

- 2.6. Відрахування із заробітної плати засуджених до обмеження волі для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати, проводиться за наказом (розпорядженням) адміністрації виправного центру або підприємства, установи чи організації, де працевлаштований засуджений.

Умови оплати праці засуджених врегульовані розділом V Інструкції № 396/5.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.

Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.

Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці.

Присвоєння засудженим кваліфікаційних розрядів чи їх підвищення здійснюється кваліфікаційною комісією установи, слідчого ізолятора з урахуванням складності робіт, що виконуються в цеху (на дільниці), та теоретичної підготовки засудженого.

На основі висновку кваліфікаційної комісії начальник установи (слідчого ізолятора) затверджує наказом кваліфікаційний розряд засудженому. Про присвоєння засудженому розряду робиться запис у його особовій справі.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; (пункт 2 частини першої статті 23 КЗпП України).

Відповідно до пункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (пункт 18.1 статті 18 ПК України).

Форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У такому ж порядку встановлюються форми податкових декларацій з місцевих податків і зборів, що є обов`язковими для застосування їх платниками (податковими агентами).

Відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть податкові агенти (підпункт 47.1.3 пункту 47.3 статті 47 ПК України).

Платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків (пункт 51.1 статті 51 ПУ України).

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Платником податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, 162.1.3. податковий агент (пункт 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК України).

Відповідно до статті 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Платники та порядок нарахування єдиного соціального внеску визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 4 якого встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положенням пункту 1 частини першої ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Положеннями частини четвертої ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, діючим законодавством передбачено загальний обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, однак у правовідносинах, пов`язаних з наймом працівників такий обов`язок покладено лише на роботодавця, як податкового агента.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (у редакції Закону України від 07.09.2016 р. №1492-УІІІ) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Під час розгляду справи було встановлено, що між позивачем та ДУ «КАМ`ЯНСЬКА ВИПРАВНА КОЛОНІЯ (№34)» укладено Договір від 04.01.2016 № Г-1 та Договір від 03.01.2017 № Г-12 на однакових умовах. Згідно п.1.1 Договору «Колонія» зобов`язується надавати «Підприємству» із числа спецконтингенту осіб, які заявляють про своє бажання бути залученими до праці, в кількості до 200 осіб на строк до 31.12.2016 (за договором від 03.01.2017 № Г-12 на строк до 31.12.2017 р.) для виконання виробничих програм по пошиву і поставці швейних виробів, а Підприємство зобов`язується забезпечувати зайнятість наданої «Колонією» робочої сили із числа спецконтингенту на продуктивних роботах.

Відповідно до п. 2.2 Договору Підприємство зобов`язане своєчасно перераховувати бюджетній діяльності 50% нарахувань на заробітну плату, утримання із заробітної плати спецконтингенту і кошти на депозитний рахунок спецконтингенту. Витрачаються бюджетні кошти згідно затвердженого кошторису за статтями витрат.

Таким чином, наявні договірні відносини між двома юридичними особами підтверджують, що розрахунки за працевлаштування засуджених осіб здійснюються виключно між ними.

Починаючи з 01.03.2017 р. Договори від 01.03.2017 р. № Г-10 та від 02.01.2018 р. № Г-14 щодо оплати за послуги містили такі умови: п. 4.6. Замовник зобов`язується проводити оплату за виконану роботу один раз на місяць, згідно наданого рахунку та акту виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим. Акт виконаних робіт складається Сторонами по факту відпрацьованих людино-годин.

Таким чином, розрахунки за цими Договорами здійснювались у безготівковій формі між двома юридичними особами - Замовником та Виконавцем, що підтверджується наданими в ході перевірки платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи, отже, ніяких виплат на користь засуджених позивач не здійснював, Актом перевірки ці факти не встановлено.

Крім того, протягом періоду часу, який був предметом перевірки, відповідно до ч.1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону України від 07.09.2016 р. №1492-УІІІ договори підлягали укладенню між засудженими і Виправною колонією.

Щодо посилання відповідача на Реєстр наказів про прийняття на роботу засуджених (Додаток №3 до Акта про результати планової виїзної перевірки ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)»), суд оцінює критично, оскільки із вказаного Реєстру не можливо встановити зміст таких наказів та до якої саме установи/підприємства прийняті на роботу перелічені засуджені.

Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати єдиного внеску є наявність між суб`єктом (підприємством, установою, колонією) та засудженою особою відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.

Разом з тим, як встановлено судом, зміст правовідносин між позивачем та засудженими особами, не є такими, які дають підстави для висновку про те, що вони є трудовими.

Таким чином, доводи відповідача з посиланням на наявність під час перевірки наказів про прийом на роботу засуджених, саме на ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)», суд оцінює критично, оскільки доказів прийняття засуджених на роботу саме на Державне підприємство матеріали справи не містять, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відповідних доказів не надано.

Крім того, доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов`язкові державні соціальні виплати по застрахованим особам відповідачем не надано.

До того ж, як встановлено судом, грошові кошти за використану працю засуджених позивачем перераховувались на користь виправної колонії, в якій відбували покарання особи, залучені до праці на підставі договорів, тому фактично виплата заробітної плати засудженим здійснювалась виправною колонією.

За таких обставини, суд приходить до висновку, що позивач в даних правовідносинах не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, а тому в силу положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного соціального внеску.

Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постановах від 03 березня 2020 року у справі №440/1512/19, від 17 березня 2020 року у справі №809/710/17, зазначив, що особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач не має доступу до особових рахунків засуджених і не здійснював перерахування коштів безпосередньо засудженим у вигляді заробітної плати чи інших виплат, позивач має господарські стосунки лише з Колонією на підставі умов вказаних вище Договорів.

Відповідно до ч. 37 ст. 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 року №1492-VIII абзаци перший і третій частини першої ст. 118 КВК України викладено в такій редакції:

«Засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колони, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції";

"Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.»

Тобто, з 08.10.2016 року виникли юридичні підстави для укладання строкових трудових договорів із засудженими.

Стаття 118 Кримінально-виконавчого кодексу України в редакції, що діяла з 08.10.2016 року по 28.08.2018 передбачала можливість укладати строкові трудові договори виключно із виправною колонією.

Тобто, залучення засуджених на підприємствах колоній або інших форм власності могло відбуватися (за умов укладання) на підставі строкових трудових договорів, які могли укладатися виключно із засудженими і виправною колонією. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на не утримання", який набрав чинності з 28.08.2018 року, було внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину першу викладено в такій редакції:

"1. Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно- правового характеру та трудовими договорами".

Тобто лише з 28.08.2018 року виникли юридичні підстави для укладання трудових договорів між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг (і відповідні трудові договори в обов`язковому порядку мали бути погоджені з установою виконання покарань).

Відповідно до чинної редакції статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Таким чином, законодавець хоча й відніс правовідносини з приводу виконання праці засуджених до трудових, але поряд з цим зазначив, що регулювання таких правовідносин здійснюється відповідно до законодавства про працю але з особливостями, визначеними Кримінально-виконавчим кодексом України.

З огляду на ту обставину, що вказаний Кодекс не передбачає можливості укладення трудових договорів замовником із засудженими, то в даному випадку позивач, який виступив Замовником перед установою виконання покарань, не є роботодавцем, а тому відповідно не має статусу податкового агента у правовідносинах, пов`язаних із використанням праці засуджених.

В силу положень статті 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподаткування доходів з джерела їх походження в Україні.

Чинним законодавством не визначено порядок оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Відповідальною особою за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час судового засідання, в даному випадку ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» не є роботодавцем, то відповідно і обов`язок дотримання вимог діючого трудового законодавства, на нього не покладено.

Крім того, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що оскаржуване Рішення № від 18 червня 2019р. про застосування штрафних фінансових санкцій та Розрахунок штрафних санкцій мають суттєві недоліки у їх оформленні, а саме у рішенні зазначена інша сума, яка підлягає сплаті - 1675490,99грн. замість розрахованої - 254599,77грн., а Розрахунок штрафних санкцій розраховано відносно іншої юридичної особи - ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» та на підставі документів, які не були підставою для прийняття оскаржуваних рішень: акт перевірки №25466/04-36-13-06/08562967 від 10.05.2019, відповідь на заперечення №66557/10/04-36-13-06-17 від 06.06.2019р. при цьому на іншу суму штрафної санкції 763799,31грн.

Чинне законодавство України зобов`язує податковий орган в разі виявлення помилки в рішенні відкликати/скасувати таке рішення та прийняте нове, проте зазначених дій відповідачем не вчинено.

Вказані недоліки оскаржуваного рішення суд визнає такими, що є суттєвими, адже впливають на суть та розмір визначеного позивачу податкового зобов`язання.

Суд знаходить обґрунтованими та погоджується з доводами позивача щодо існування таких дефектів оспорюваного рішення, дійсно впливають на зміст такого рішення, й порушують права платника податків.

Проаналізувавши такі недоліки, суд приходить до переконання, що хоча вони на вигляд і є формальними, проте фактично не дають можливості встановити дійсний зміст такого рішення, позаяк дане рішення містить одночасно дві різні суми сплати штрафних санкцій, а саме: 254599,77грн. та остаточну яку необхідно перерахувати на поточний рахунок - 1675490,99грн.

Відтак, платник податків не в змозі встановити справжній зміст рішення № від 18 червня 2019р. про застосування штрафних фінансових санкцій, тобто з`ясувати яку саме суму штрафних санкцій необхідно сплатити.

Окрім цього, ст.58 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Проте, до вказаного рішення було надано розрахунок штрафних санкцій відносно іншої юридичної особи - ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)», на іншу суму 763799,31грн. та на підставі документів, які не були підставою для прийняття оскаржуваних рішень: акт перевірки №25466/04-36-13-06/08562967 від 10.05.2019, відповідь на заперечення №66557/10/04-36-13-06-17 від 06.06.2019р.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18 червня 2019 р. № Ю-; Рішення № про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18 червня 2019р; податкове повідомлення-рішення від 18 червня 2019 р. № є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого у відповідності до приписів ст.77 КАС України покладається тягар доведення правомірності винесених рішень в разі їх судового оскарження, не виконано покладений законом обов`язок та не доведено належним чином обґрунтованості та правомірності здійснених висновків та прийняття оскаржуваних рішень.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити.

На підставі ст.139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області суму судового збору в розмірі 11464,64грн.

Керуючись ст. ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» (51900, Дніпропетровська обл., м.Кам`янське, вул.Михайла Грушевського, 214 ) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) про визнання протиправними та скасування рішень та вимоги - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18 червня 2019 р. № Ю- в сумі 509199,54грн., прийняту Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 18 червня 2019р. про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 18 червня 2019 р. № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 510,00 грн.

Стягнути на користь Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» (51900, Дніпропетровська обл., м.Кам`янське, вул.Михайла Грушевського, 214 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) суму судового збору в розмірі 11464,64грн. (одинадцять тисяч чотириста шістдесят чотири гривні 64коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова