Справа № 420/280/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/280/20
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального Управління юстиції м. Одеси про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИЛА:

13 січня 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання протиправними та скасування постанови с

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 повернуто без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач просила звільнити її від сплати судового збору у зв`язку з відсутністю доходу та її хворобою. В підтвердження відсутності доходів позивач надала довідку за 2018 рік та копію заяви про звернення до ДФС про отримання відомостей про доходи за 2019 рік та повідомила суд, що довідку про доходи буде видано позивачу лише в середині лютого після річних звітів та буде надана суду. Крім того, апелянт зазначає, що у суду були інші докази відсутності доходів у позивача. Також, апелянт зазначає, що дізналась про оскаржувані постанови державного виконавця 08.01.2020 року, про що надає відповідні докази.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що про існування вказаних проваджень боржник дізнався або повинен був дізнатись, ще 08.11.2019 року, так як позивач, як боржник відмовився підписати акт державного виконавця Відділу Тріфонова О.Ю. про його недопущення в приміщення квартири АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження за №56911612. Просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Також, відповідачем надано заяву про розгляд справи за його відсутністю.

12.05.2020 року від адвоката Каталєвської О.М. надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального Управління юстиції м. Одеси про визнання протиправними та скасування постанови державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області від 30.07.2018 року (ВП №51271649) про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 77874,63 грн., постанови державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області від 30.07.2018 року (ВП №50675827) про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8699,10 грн.

Повертаючи без розгляду позовну заяву суд, зокрема, зазначив, про можливість ОСОБА_1 дізнатися про порушення своїх прав ще у 2018 році, а звернення до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом відбулося 13 січня 2020 року, тому суддя дійшов висновку про неповажність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість клопотання представника позивача про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, вважав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без розгляду від 20.01.2020 року не виконаними у зв`язку з чим повернув позовну заяву без розгляду.

Однак судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 287 КУпАП України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Із змісту даних норм слідує, що суд, який вирішує публічно-правовий спір, повинен перевірити коли дізнався позивач про порушення своїх прав, чи не пропущено позивачем встановлений строк звернення до суду, якщо так, то чи є в матеріалах адміністративного позову докази поважності причин його пропуску.

Разом з цим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Приймаючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції допустив припущення, про можливість ОСОБА_1 дізнатись про порушення своїх прав ще у 2018 році.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем оскаржуваних постанов державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області від 30.07.2018 року (ВП №51271649) про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 77874,63 грн. та від 30.07.2018 року (ВП №50675827) про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8699,10 грн.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, на рішення Суворовського районного суду від 15.01.2020 року, яким встановлені певні обставини, не спростовують факту того, що оскаржувані постанови направлялись або вручались позивачці, або її відмову від отримання зазначених документів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є стороною у багатьох виконавчих провадженнях, однак доказів надіслання позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження або постанови про стягнення виконавчого збору відповідачем не надано. Відмова позивачки підписати акт про недопущення до приміщення не свідчить про те, що вона отримувала у законний спосіб оскаржувані постанови.

Згідно ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку передчасним, оскільки доказів того, що позивач дізналась про оскаржувані постанови до 08.01.2020 року, як і докази направлення відповідачем цих постанов та отримання їх позивачем, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, судом встановлено, що повертаючи позовну заяву судом першої інстанції зазначено про не сплату судового збору за подання позову та не прийнято доводи позивача про звільнення від сплати через відсутність доказів неможливості сплати судового збору.

Судова колегія також не погоджується з такими доводами суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, ураховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Згідно з частиною другою статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що, ураховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» установлено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Таким чином, звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є правом, а не обов`язком суду, однак суд, вирішуючи це питання, враховує майновий стан сторони, який є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.

Колегія суддів зазначає, що такими доказами можуть слугувати, зокрема, довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік та довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.

Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 10 травня 2019 року в справі №9901/166/19.

З матеріалів справи встановлено, що в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху від 20 січня 2020 року зазначено про необхідність направлення позивачем до Одеського окружного адміністративного суду документу про сплату судового збору або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Однак, на виконання вимог ухвали суду від представника позивача надійшла заява про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, обґрунтована тим, що позивач не має доходу, має велику заборгованість, не працює з причини погіршення здоров`я.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано до суду даних щодо розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік (2019 рік), що позбавляє суд оцінити майновий стан позивача.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду в повній мірі, оскільки позивачем на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної зави без руху зазначено про те, що позивач 30.01.2020 року звернулась до Податкової служби з завою щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період 2019 року, про що надали копію відповідної заяви. Разом з тим, позивач зазначила, що в ДФС їй повідомили про те, що довідка про доходи буде лише в середині лютого 2020 року після річних звітів та після її отримання буде надана суду.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції були надані відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків №1287 датована 24.02.2020 р., про те, що інформація про доходи за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2019 року відсутня, про що колегія суддів приходить до висновку про відсутність доходу у позивача.

З огляду на викладене, враховуючи майновий стан позивача та надані до суду першої інстанції докази, а саме копію заяви щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період 2019 року та те, що зазначена заява була отримана лише 24.02.2020 року, колегія суддів приходить до висновку про передчасність висновків суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви.

Слід зазначити, що згідно із ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, у Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також слід зазначити, що строк звернення до суду - це період часу, в межах якого особа може звернутися до адміністративного суду з позовною вимогою про захист своїх прав, свобод та інтересів.

Дотримання строку звернення до суду є однією із умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч.1,2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору.

Проте, вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали було неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 287, 308, 310, 312, 316, 320, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 14.05.2020 року

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик