Справа № 420/1218/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1218/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Одеса справа № 420/1218/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні щомісячної адресної допомоги на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг та зобов`язати відповідача призначити позивачу виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилась з районів проведення антитерористичної операції (м. Луганськ) та на теперішній час фактично мешкає у м. Одесі. З 2016 року позивач як внутрішньо переміщена особа перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення у Малиновському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та отримувала щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Також позивачкою зазначено, що з 06.09.2016 по 09.10.2018 року вона була працевлаштованою, проте у зв`язку з особистою необхідністю звільнилась.

При цьому, 16.12.2019 року позивач знову працевлаштувалась на посаду бібліотекаря II категорії наукової бібліотеки Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, де й працює до тепер.

З метою поновлення виплат щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг позивач 24.12.2019 року звернулась до відповідача. Однак відповідач відмовив в задоволенні такої заяви, мотивуючи це тим, що позивач не має права на її отримання, оскільки вона не працевлаштувалась протягом чотирьох місяців з дня, що настає за днем звільнення.

Не погоджуючись з вищевказаною відмовою відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом.

Представник відповідача надав до суду відзив, який мотивований тим, що виплата допомоги позивачці була припинена у січні 2019 року на підставі п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №505 (зі змінами та доповненнями). Та оскільки ОСОБА_1 звернулась поза межами місячного строку (24.12.2019 року, тобто через 10 місяців з місяця припинення), встановленого п.12 Порядку №505, вона втратила право на відновлення виплати грошової дороги, а тому управління рішенням від 24.12.2019 року правомірно відмовило їй у поновленні такої виплати.

Ухвалою суду від 18.02.2020 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що є з тимчасово окупованою територією України де проводяться антитерористичної операції (а.с.9-10).

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 19.07.2016 року № та з 19.07.2016 року перебуває на обліку Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси (а.с.12).

З 06.09.2016 року по 09.10.2018 року позивач працювала в Одеській національній науковій бібліотеці на посаді бібліографа сектора інформаційного забезпечення з питань права та екології довідково-інформаційного відділу, а згодом - на посаді бібліографа першої категорії сектора довідково-бібліографічного обслуговування цього ж відділу (а.с.13-15).

Управлінням праці та соціального захисту населення в Малиновському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради призначено ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 28.07.2016 року - 442,00 грн., з 11.12.2018 року - 221,00 грн., та 29.01.2019 року - виплату припинено з підстав звільнення позивачки 09.10.2018 року зі займаної посади.

В подальшому 16.12.2019 року ОСОБА_1 працевлаштувалась за новим місцем роботи, а саме на посаду бібліотекаря II категорії наукової бібліотеки Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, де працює по теперішній час, що підтверджується довідкою від 18.12.2019 року №64-ВК/НБ та трудовою книжкою НОМЕР_1 (а.с.13-17).

24.12.2019 року позивач з вищенаведених підстав звернулась до відповідача із заявою щодо поновлення виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.17).

Проте Управління соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради листом від 15.01.2020 року №02-А-92101-0 відмовлено в задоволенні заяви позивача посилаючись п.3, 7 Порядку №505.

Також підставою для відмови відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 вчасно не повідомлено про зміни, які впливають на призначення щомісячної адресної допомоги, а також з підстав її не працевлаштування протягом чотирьох місяців з дня, що настає за днем звільнення, що свідчить про те, що позивач не має права на її отримання (а.с.18).

Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями статті 46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист.

При цьому, з огляду на положення пункту 2 частини 1 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є одним з органів державної влади, який вживає заходів щодо забезпечення прав людини і громадянина.

Механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога) визначає "Порядок надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 (надалі за текстом - Порядок №505).

Відповідно до пункту 2 Порядку №505 передбачено, що грошова допомога надається громадянам України, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Разом з цим, з огляду на інші положення пункту 2, така допомога могла бути призначена і на кожний наступний шестимісячний строк, у випадку подання представником сім`ї до уповноваженого органу заяви, в якій повідомляється про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`явлення довідки всіх членів сім`ї про взяття їх на облік як осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.

Відповідно до п. 3 Порядку № 505 особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога на наступний строк не призначалась.

При цьому, аналізуючи вказану норму, суд дійшов висновку про те, що пункт 3 Порядку № 505 не передбачає абсолютну заборону на призначення щомісячної адресної допомоги тим особам, яким вона була припинена відповідно до пункту 7 вказаного Порядку, а містить чітке і однозначне правило щодо не призначення допомоги саме на наступний строк, під яким слід розуміти один шестимісячний строк (оскільки тільки на такий строк допомога і призначається), що йде за тим, у якому виплату допомоги було припинено особі на підставі пункту 7 Порядку №505, тому вищезазначеним Порядком не заборонено звертатись позивачу з заявою саме про призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, після того, як вона вже отримувала її та підстав для відмови у призначенні такої допомоги немає, оскільки чинним законодавством не встановлено чіткої заборони на призначення такої допомоги особі в подальшому.

Оскільки відповідачем припинено виплату адресної допомоги в січні 2019 року, позивач працевлаштувалась ще у грудні 2019, а з заявою до відповідача про призначення адресної допомоги звернулась 24.12.2019 року, тобто після спливу шестимісячного строку, тому заборона, встановлена пунктом 3 Порядку №505, вичерпала свою дію щодо позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах, прийнятих у справах №738/2163/16-а від 05.06.2018 року, №461/2043/16 від 22.08.2018 року, №127/5805/17 від 22.08.2018 року, №227/788/17 від 22.08.2018 року, №465/676/17 від 12.09.2018 року, №227/2259/17 від 11.07.2018 року, №415/1691/17 від 29.08.2018 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем неправомірно відмовлено ОСОБА_1 у призначенні адресної грошової допомоги, чим порушено права позивача на соціальний захист, гарантований Конституцією України, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачу щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, як внутрішньо переміщеній особі, визнаються судом обгрунтованити, відтак підлягають задоволенню в цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у призначенні адресної грошової допомоги, чим порушено права позивача на соціальний захист, гарантований Конституцією України, у зв`язку з чим відновленням порушених прав позивача є зобов`язання відповідача поновити виплату ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги, як особі, що переміщена з окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір», тому підстави для розподілу судових витрат у суду немає.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, код 36290160) - задовольнити.

Визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячної адресної допомоги на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.