Справа № 320/2249/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року № 320/2249/19

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №182 від 25.02.2019 щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років;

- зобов`язати Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п.2-1 розділу ХVПрикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 лютого 2019 року.

В обґрунтування таких вимог зазначено, що позивач звернулась до відповідача з заявою встановленого зразка про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я. Рішенням №182 від 25.02.2019 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років через відсутність спеціального стажу. Позивач категорично не погоджуючись з вказаним рішенням та вважає його протиправним, звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 06.05.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Заперечуючи проти позову в письмовому відзиві, відповідач просив суд відмовити в його задоволенні та зазначив, що дія ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється на працівників бактеріологічної лабораторії санітарно-епідеміологічної станції, а отже відсутні підстави для зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі при призначенні пенсії.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач звернулась до відповідача з заявою встановленого зразка про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я.

Рішенням Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області №182 від 25.02.2019 року мені, ОСОБА_1 , відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно п. е) ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутні підстави для зарахування стажу роботи у подвійному розмірі при призначенні пенсії відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.2-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - неменше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту.

Відповідно до вимог п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-УІІІ від 03.10.2017 року набрав чинності 11.10.2017 року.

Відповідно до вимог ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СШД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховуються до стажу роботи у подвійному розмірі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , з 11.05.1992 року по 27.05.2002 року працювала лаборантом з бактеріології бактеріологічної лабораторії ДЗ «Кагарлицька районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України, з 27.05.2002 року по 29.12.2012 року працювала лаборантом з бактеріології бактеріологічної лабораторії ДЗ «Богуславська районна санітарно- епідеміологічна станція» МОЗ України та з 02.01.2013 року по 29.12.2018 року працювала фельдшером-лаборантом з бактеріології мікробіологічної лабораторії Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський обласний центр Держсанепідслужби України», а тому її спеціальний стаж роботи на посаді лаборанта станом на 11.10.2017 року становить 25 років 05 місяців та 4 дні, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці серія НОМЕР_1 .

Посади, на яких працювала позивач, передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909.

Відповідно до довідки Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський обласний Лабораторний Центр Міністерства охорони здоров`я України» від 21.02.2019 року №326 моя робота була пов`язана з відбором та бактеріологічними дослідженнями біологічного матеріалу від хворих на особливо небезпечні інфекції - холеру, псевдотуберкульоз, лістеріоз, серологічні дослідження крові на бруцельоз, туляремію, епідемічний висипний тиф та на небезпечні інфекції - черевний тиф та паратифи А,В,С, інші сальмонельози, бактеріальну дезинтерію, ієрсиніози, кампілобактеріози, дифтерію, менінгококову інфекцію всих форм, кашлюк та паракашлюк. При виділенні збудників вище вказаних інфекцій від хворих, носіїв, об`єктів зовнішнього середовища працювала з живими культурами (токсичний штам дифтерії, дизентерія, сальмонели, лістерія, ешерихія), яким постійно проводила контроль якості живильних середовищ.

Згідно постанови Міністерства охорони здоров`я України №10.01.4/512 від 14.06.1995 року «Про оплату праці працівників лабораторій», в тому числі бактеріологічних лабораторій (відділень), та згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05.10.2005 року №308/519 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення», а саме, згідно з додатком №3 та додатком №7 до цього наказу, мені було встановлено підвищення посадового окладу у розмірі 30% у зв`язку із шкідливи умовами праці на двох підставах: - 15% за роботу з хімічними речовинами, віднесеними до алергенів, та 15% за роботу з інфекційним матеріалом та живими збудниками інфекційних захворювань.

За роботу із збудниками небезпечних інфекцій (шкідливих умов праці) я мала додаткову відпустку та скорочений робочий тиждень згідно наказу Міністерства праці і соціальної політки України №16 від 30.01.1998 року із змінами, внесеними наказом №150 від 04.06.2003 року «Порядок застосування списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер роботи»; ст.7 Закону України «Про відпустки»; постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за №163 «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня».

Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку особливо небезпечних, інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійство збудників цих хвороб» №133 від 19.07.1995 року, розробленого на виконання ст.28 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», черевний тиф та паратифи, дизентерія, інші сальмонельози, бактеріальна дизентерія, ієрсініози, дифтерія, менінгококова інфекція всіх форм, коклюш, пара коклюш та ін. відносяться до небезпечних інфекційних хвороб, а холера, бруцельоз, туляремія, лістеріоз, епідемічний висипний тиф, псевдотуберкульоз відносяться до особливо небезпечних інфекцій.

Відповідно до даного наказу працівники бактеріологічних лабораторій закладів державної санітарно-епідеміологічної служби України всіх рівнів управління в межах своїх посадових обов`язків постійно працюють з матеріалом, потенційно інфікованим збудниками інфекційних хвороб, а також із живими збудниками інфекційних хвороб.

Згідно з Положенням про державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2002 року №1218, ця служба визначає першочергові заходи щодо профілактики інфекційних хвороб, проводить аналіз та оцінку ризику для здоров`я і життя людини, забезпечує охорону території України від занесення та поширення особливо небезпечних (у тому числі карантинних) і небезпечних інфекційних хвороб, аналізує причини та умови виникнення і поширення інфекційних хвороб.

Відповідно до Положення про державний санітарно-епідеміологічний нагляд в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1109 від 22.06.1999 року, бактеріологічні лабораторії, як такі, що працюють з небезпечними патогенними агентами, повинні мати дозвіл на право роботи із збудниками ІІІ-ІУ групи патогенності (небезпечності).

Бактеріологічна лабораторія Кагарлицької районної санітарно-епідеміологічної станції, бактеріологічна лабораторія Богуславської районної санітарно-епідеміологічної станції та мікробіологічна лабораторія Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський обласний Лабораторний Центр Міністерства охорони здоров`я України» такі дозволи мали, зокрема: дозвіл Київської обласної санітарно-епідеміологічної станції від 13.07.2001 року №52 на роботу із збудниками ІІІ-ІV груп патогенності, виданий баклабораторії Кагарлицької районної санепідемстанції; дозвіл Київської обласної санітарно-епідеміологічної станції від 20.07.2007 року №263 на роботу із збудникаеми ІІІ-ІV груп патогенності, виданий баклабораторії Богуславської райсанепідемстанції Київської області; дозвіл Головного управління Держсанепідемслужби у Київській області від 11.11.2013 року №48 на роботу із збудниками ІІІ-ІV груп патогенності, виданий мікробіологічній лабораторії Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський обласний Лабораторний Центр Міністерства охорони здоров`я України» (м. Богуслав).

Інструкція по санітарно-епідеміологічному режиму і охороні праці персоналу інфекційних лікарень (відділень), затверджена наказом МОЗ СРСР №916 від 04.08.1983 року, що діє на території України згідно вказівки МОЗ України №165 від 28.05.1996 року, призначена для головних лікарів і персоналу інфекційних лікарень і інфекційних відділень, а також для працівників санітарно-епідеміологічних та дезінфекційних станцій, містить ідентичні вимоги і норми щодо режиму та охорони праці працівників інфекційних лікарень (відділень), бактеріологічних і вірусологічних лабораторій інфекційних лікарень та бактеріологічних лабораторій, що обслуговують інфекційні відділення лікарень.

Відповідно до роз`яснень МОЗ України №05.03-18-54/973 від 27.01.2010 року вбачається, що інфекційний заклад (відділення) - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби (тобто інфекційна лікарня або інфекційне відділення, протитуберкульозний заклад або відділення тощо) або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб (тобто бактеріологічна лабораторія).

Відповідно до Положення про бактеріологічну лабораторію Кагарлицької районної санітарно-епідеміологічної станції та Положення про бактеріологічну лабораторію Богуславської районної санітарно-епідеміоглогічної станції, бактеріологічна лабораторія Богуславської районної санітарно-епідеміологічної станції та бактеріологічна лабораторія Кагарлицької районної санітарно-епідеміологічної станції , де я працювала, входять до складу епідвідділу і є структурним підрозділом санепідемстанції.

Відповідно до Положення про вимірювальну мікробіологічну лабораторію Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський ОЛЦ ДСЕСУ» вимірювальна мікробіологічна лабораторія Миронівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ «Київський ОЛЦ ДСЕСУ» включає в себе санітарну бактеріологію та діагностичну (інфекційну) бактеріологію.

Таким чином, бактеріологічні лабораторії, в яких працювала позивач, входили до структурних підрозділів санепідемстанцій та належали до інфекційних закладів (відділень) охорони здоров`я, а тому її робота у вказаних бактеріологічних лабораторіях відповідно до вимог ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» має зараховуватися до стажу роботи у подвійному розмірі, у зв`язку з чим я, як працівник охорони здоров`я, який станом на 1 квітня 2015 року з урахуванням подвійного розміру мав стаж роботи понад 25 років, отримала право на пенсію за вислугу років незалежно від віку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які зареєстровані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Частиною 1 статті 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015 року у справі №358/98/15-а про залишення без змін постанови Богуславського районного суду Київської області від 11.02.2015 року щодо задоволення позовних вимог колишніх працівників Богуславської районної санітарно-епідеміологічної станції з аналогічних питань.

Крім цього, слід звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008 року, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004 року, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011 року, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 року тощо).

За змістом ст.14 Конвенції яро захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду відповідач не довів правомірність свого рішення про відмову в призначенні пенсії, оскільки її пільговий стаж підтверджується сукупністю наданих доказів: записами в трудовій книжці, довідками тощо.

Аналогічна позиція за подібних правовідносин була висловлена Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а та від 11 липня 2019 року у справі №607/14795/16-а.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, оскільки позовні вимоги позивача задоволено, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1536,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №182 від 25.02.2019 щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років.

Зобов`язати Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п.2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25 лютого 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області () судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цим рішенням, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Лиска І.Г.