Справа № 640/12129/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 року м. Київ №640/12129/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №210-19 від 05.06.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач був вимушений покинути країну походження - Таджикистан через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, а також через поширену практику порушень прав людини в Таджикистані, оскільки його батько є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикистану, яку заборонено в країні та члени якої піддаються сильному тиску через опозиційну активність.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику учасників справи, надано відповідачам час для подання відзивів на позовну заяву.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Так, на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також інформації про країну походження (Республіку Таджикистан), співбесід з уточненням викладених позивачем фактів, встановлено, що позивач не повідомляє про факти його особистого переслідування в країні громадянської належності та загрозу переслідування в майбутньому за ознаками раси, громадянства, політичних переконань чи належності до певної соціальної групи.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що в Таджикистані він не може реалізувати своє право на свободу віросповідання та виразити свої релігійні вподобання, а тому зазнає переслідувань, крім того, відповідач визнає, що батько позивача належить до опозиційної партії в Таджикистані, члени якої переслідуються, тобто, або позивач відмовиться від своїх релігійних поглядів або буде за них покараний. Позивач не може відмовитись від своїх релігійних переконань, а тому вимушений був тікати з країни походження, позивач опинився на території України ще неповнолітнім, а тому вибору якоїсь іншої країни у нього не було, до того ж, досягши повноліття він звернувся до відповідача із відповідною заявою про визнання його біженцем, як це передбачено нормами чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Таджикистану, народився в м. Шайдан, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до України позивач прибув легально 06.02.2017 року, літаком через аеропорт Бориспіль прямим авіарейсом із Стамбулу з сім`єю.

Позивач звернувся до міграційного органу з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 07.06.2018, в якій зазначив, що він не може повернутись в Таджикистан у зв`язку з політичними причинами, оскільки його батько є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ). Таким чином, позивач з сім`єю був вимушений покинути Таджикистан, тому що в країні закрили та заборонили ПІВТ, до його сім`ї, а особливо до батька розпочали жорстке переслідування. В Туреччині також його сім`я не могла спокійно жити, оскільки там зараз депортують таджиків, в Таджикистан позивач повертатись боїться через політичні переслідування його сім`ї.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішенням Державної міграційної служби України від 05.06.2019 №210-19 громадянину Таджикистану ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на адресу позивача відправлено повідомлення від 13.06.2019 №166 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 №210-19 необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону № 3671 визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону № 3671).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону № 3671).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону № 3671 передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд погоджується з таким рішенням Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, причиною виїзду позивача за межі території Таджикистану вказано політичні переслідування членів його сім`ї, зокрема, батька, як члена Партії Ісламського Відродження Таджикистану.

Разом з тим, згідно з даними реєстраційного листка від 07.06.2018 позивачем зазначено, що він не є членом будь-якої політичної, релігійної, військової чи соціальної організації до того, як приїхав до України.

Окрім того, під час співбесіди 25.06.2018, результати якої оформлені протоколом співбесіди, позивач повідомив, що він не був членом будь-якої політичної партії до того, як приїхав до України, зокрема і тієї, членом якої був його батько - Партії Ісламського Відродження Таджикистану.

Згідно з відомостями з протоколу додаткової співбесіди від 15.04.2019 позивач провів у Таджикистані дуже щасливе дитинство, навчався добре, до нього добре відносились вчителі та дуже його любили, насильства за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичними поглядами не зазнавав.

Отже, матеріали справи свідчать, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикистану саме щодо позивача - ОСОБА_1 , останній ані відповідачеві, ані суду не надав, посилаючись при цьому на обставини щодо інших осіб, зокрема, батька.

Суд погоджується з висновками відповідача відносно того, що позивач не повідомляє про факти його особистого переслідування в країні громадянської належності та загрозу переслідування в майбутньому за ознаками раси, громадянства, політичних переконань чи належності до певної соціальної групи.

Позивач, обґрунтовуючи своє бажання отримати захист в Україні, заперечує своє членство у будь-якій організації, партії або русі, в тому числі у ПІВТ, а натомість пов`язує ризик переслідування з членством у минулому у цій партії його батька.

Що ж до діяльності його батька та аналізу ризиків, пов`язаних з його членством у ПІВТ, слід зазначити, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2017, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного адміністративного суду та Верховного Суду, у задоволенні позовних вимог громадянина Таджикистану - ОСОБА_3 (батько позивача) до Державної міграційної служби України) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 388-17 від 13.10.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту - відмовлено повністю.

Окрім того, суд бере до уваги висновки відповідача, зроблені за результатами співбесіди та додаткової співбесіди з позивачем відносно того, що розповідаючи про своє минуле, позивач жодним чином не згадав про дискримінацію чи факти переслідування його будь-яким суб`єктом у країні громадянської належності, а натомість зазначив: « Я провів щасливе дитинство». Він добре навчався у школі та був улюбленцем вчителів, мав багато друзів, які охоче запрошували його до себе в гості, займався спортом, багато часу проводив на відкритому повітрі тощо.

Матеріали співбесід позивача свідчать, що останній повідомив, що особисто не зазнавав переслідувань за жодною із конвенційних ознак, а покинув територію Республіки Таджикистан з інших причин - зокрема, будучи неповнолітньою особою, у зв`язку з виїздом батьків з метою заснування фірми в ОАЕ. Водночас, він додав, що родина мала за мету оселитись в одній з країн Європи, однак через проблеми, які виникли з оформленням документів, змушена була залишитись на певний час у Туреччині, де згодом зіткнулась з проблемою легалізації свого перебування, в результаті чого родина повинна була здійснити формальну процедуру виїзду з країни з подальшим в`їздом для отримання двомісячного терміну легального перебування на території Туреччини. Такою країною для позивача та його родини стала Україна.

Тобто, ані позивач, ані інші члени його родини не розглядали Україну як країну, де вони мали намір звернутись за міжнародним захистом та країну свого постійного проживання у майбутньому.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою політичних переслідувань в країні походження є реальними, а тому, на переконання суду Державною міграційною службою України обґрунтовано прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На переконання суду, позивачем не доведено протиправності оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч. ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2,77,139, 241-247, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні адміністративного позову громадянина Таджикистану ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа