Справа № 380/2557/20
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2557/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представник позивача Матлай Й.І.,

представника відповідача Ониськів А.С.,

третя особа ОСОБА_1 ,

представник третьої особи Василькевич В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Міністерства оборони України до Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлоцький,6; код ЄДРОПОУ 00034022) до Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ) про скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020.

Ухвалою суду від 02.04.2020 вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали суду позивач усунув недоліки позовної заяви.

17.04.2020 суд ухвалою відкрив спрощене позовне провадження та призначив судове засідання на 28.04.2020.

17.04.2020 суд залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 до участі у справі.

24.02.2020 за вх. № 3076 третя особа надала пояснення по справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що у разі, якщо у виконавчому документі міститься адреса електронної пошти боржника, та документи виконавчого провадження можуть також надсилатися на його адресу електронною поштою, що виключило б допущені Міністерством оборони України порушення вимог статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні судового рішення у справі № 1.380.2019.001973. Окрім цього, у позові звертає увагу на те, що станом на сьогодні діє постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV - 2», що виключає прибуття до органу військового управління стягувача ОСОБА_1 . Представник позивача просив суд задоволити позовні вимоги повністю.

Відповідач заперечив позовні вимоги з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву від 06.05.2020 за вх. № 22979, просить суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Відповідно до ч. 4 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому документі зазначено адреси електронної пошти стягувача та/або боржника, документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та/або боржнику також- електронною поштою. Вважає, що оскільки у виконавчому документі № 1.380.2010.001973 не була зазначена електронна адреса боржника, тому державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», доведено Міністерству оборони України про початок примусового виконання судового рішення шляхом надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою вказаною у виконавчому документі. З огляду на викладене, державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження, а вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Третя особа позовні вимоги заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 24.02.2020 за вх. № 3076 від третьої особи надійшли пояснення по справі № 380/2557/20. Звертає увагу, що із виконавчого листа виданого Львівським окружним адміністративним судом у справі № 1.380.2019.001973 щодо Міністерства оборони України як боржника із зобов`язанням останнього до вчинення дій спрямованих на негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі, вбачається, що такий не містить адреси електронної пошти Міністерства оборони України, що у свою чергу відповідає вимогам до складання виконавчого документа, передбачених статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» та виключає можливість державного виконавця скерування постанови про відкриття виконавчого провадження на електронну адресу позивача. Натомість таку постанову скеровано на адресу Міністерства оборони України - позивача рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі, чим у повному обсязі забезпечено виконання вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Твердження ж Міністерства оборони України - позивача про наявність у державного виконавця можливості довести до його відома постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020 засобами електронного зв`язку, з огляду на положення статті 4 Закону № 1404-VIII та відомостей, які зазначено у виконавчому листі, є недоречним. Тобто, позивач як на підставу для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020 покликається на порушення трьохденного строку для виконання судового рішення та наявність обставин, що передбачають накладення на нього штрафу за невиконання судового рішення, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» не може слугувати підставами для скасування постанови державного виконавця. Також вбачає протиправність дій виконавця у несвоєчасному скеруванні постанови про відкриття виконавчого провадження.

Суд, дослідивши докази, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 61441311 встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.001973 в частині, що стосується поновлення ОСОБА_1 на військовій службі допущено до негайного виконання. Сторони у справі № 1.380.2019.001973 були присутні при оголошені даного рішення.

25.02.2020 Львівським окружним адміністративним судом у справі № 1.380.2019.001973 видано виконавчий лист щодо Міністерства оборони України як боржника із зобов`язанням останнього до вчинення дій спрямованих : «Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на військовій службі (як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України). Рішення суду в частині, що стосується поновлення ОСОБА_1 на військовій службі (як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України виконується негайно) ».

04.03.2020 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Ліаною Олегівною відкрито виконавче провадження за № ВП 61441311.

Постанову скеровано 04.03.2020 на адресу Міністерства оборони України рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Позивач звернувся в суд, оскільки не погоджується з постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020, через те, що остання не відправлена на електронну адресу позивача, що виключило б допущені Міністерством оборони України порушення вимог статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні судового рішення у справі № 1.380.2019.001973.

При прийнятті рішення суд керується наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувана та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувана і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Суд, проаналізувавши статтю 4 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що у виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Як вбачається, виконавчий лист виданий Львівським окружним адміністративним судом у справі № 1.380.2019.001973 відповідає вимогам, що ставляться до виконавчих документів у відповідності до статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

У разі якщо у виконавчому документі зазначено адреси електронної пошти стягувача та/або боржника, документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та/або боржнику також електронною поштою (пункт четвертий вказаної статті Закону).

Як вбачається із виконавчого листа виданого Львівським окружним адміністративним судом у справі № 1.380.2019.001973 щодо Міністерства оборони України як боржника із зобов`язанням останнього до вчинення дій спрямованих на негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі, такий не містить адреси електронної пошти Міністерства оборони України, що у свою чергу відповідає вимогам до складання виконавчого документа, передбачених статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» та виключає можливість державного виконавця скерування постанови про відкриття виконавчого провадження на електронну адресу позивача.

Натомість таку постанову скеровано на адресу Міністерства оборони України - позивача рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі, чим у повному обсязі забезпечено виконання вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд відхиляє твердження Міністерства оборони України про наявність у державного виконавця можливості довести до його відома постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020 засобами електронного зв`язку, з огляду на положення статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та відомостей, які зазначено у виконавчому листі.

Позивач не обгрунтовує, виходячи із чого він робить висновок про наявність можливості у державного виконавця довести до його відома вказану постанову виконавчого провадження засобами електронного зв`язку, не аналізуючи при цьому докази, що могли свідчити про такі обставини, до прикладу наявність чи/або відсутність відомостей, що містить виконавчий лист у справі № 1.380.2019.001973.

Отже, позивач як на підставу для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61441311 від 04.03.2020 покликається на порушення трьохденного строку для виконання судового рішення та наявність обставин, що передбачають накладення на нього штрафу за невиконання судового рішення, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» не може слугувати підставами для скасування постанови державного виконавця.

Із змісту позовної заяви вбачається, що на адресу Міністерства оборони надійшла постанова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04 березня 2020 року № 61441311, що була зареєстрована у Юридичному Департаменті Міністерства оборони України 17 березня 2020 року та присвоєно вхідний номер 4512/с.

Як зазначено вище, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, а відтак судове рішення (вступну та резолютивну частини) було проголошено за участі представника Міністра оборони України (Міністерства оборони України) - позивача, що зумовлювало його обов`язок виконати таке рішення негайно.

Суд приходить до переконання, що покликання позивача на пропущення строків визначених Законом України «Про виконавче провадження» не з їх вини є безпідставним, оскільки, якщо навіть припустити, що вказана постанова відповідача від 04 березня 2020 року ВП № 61441311 у відповідності до загального порядку примусового виконання рішень надійшла 17 березня 2020 року до позивача, то в останнього було достатньо часу для її виконання, зокрема починаючи з наступного дня після отримання такої, а це 18 березня 2020 року по 25 березня (дата підписання представником позивача позовної заяви), а також станом на 14.05.2020, жодних доказів, що надавали б можливість не виконувати рішення суду у справі №1.380.2019.001973 позивач не надав.

Суд зазначає, що 30 березня 2020 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Ліаною Олегівною у виконавчому провадженні № 61441311 за невиконання без поважних причин рішення, що підлягає негайному виконанню накладено на боржника: Міністерство оборони України (м.Київ, проспект Повітрофлотський буд. 6 ) штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

22 квітня 2020 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Ліаною Олегівною у виконавчому провадженні № 61441311 за повторне невиконання без поважних причин рішення, що підлягає негайному виконанню накладено на боржника: Міністерство оборони України (м.Київ, проспект Повітрофлотський буд. 6; ) штраф на користь держави у розмірі 10200 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попередити про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Як вбачається, з матеріалів справи будь-яких дій спрямованих Міністерством оборони України на виконання рішення суду допущеного до негайного виконання, на які позивач би міг покликатися як на вчинення дій спрямованих на виконання рішення суду, у тому числі через процес необхідності прибуття ОСОБА_1 до органу військового управління не вчинялося.

Натомість, покликання Міністерства оборони України - позивача на наявність обмежувальних заходів, пов`язаних із запобіганням поширення на території України коронавірусу як на підставу, що може слугувати для скасування постанови державного виконавця є недоречним.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому слід зазначити, що Міністерству оборони України ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 1.380.2019.001973, що стосується поновлення ОСОБА_1 на військовій службі.

Міністерству оборони України ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 1.380.2019.001973, що стосується поновлення ОСОБА_1 на військовій службі.

15 квітня 2020 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду залишено без розгляду повторно подану заяву Міністерства оборони України про роз`яснення рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №1.380.2019.001973, де суд прийшов до висновку про те, що Міністерством оборони України допущено зловживання процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування виконання рішення суду, що підлягає негайному виконанню.

Суд приходить до переконання, що діяльність Міністерства оборони України та Збройних Сил України (їх посадових осіб), у зв`язку із заходами пов`язаними із запобіганням поширення на території України коронавірусу COVID - 19 у відповідності до чинного законодавства не обмежувались, у тому числі щодо видання наказу Міністерства оборони України на виконання рішення суду допущеного до негайного виконання про поновлення на військовій службі ОСОБА_1 . Крім того, відповідачем постанову скеровано на адресу Міністерства оборони України - позивача рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі, чим у повному обсязі забезпечено виконання вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження обставин, що можуть слугувати для скасування постанови державного виконавця від 04.03.2020 № 61441311.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленим статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати належить покласти на позивача.

Крім того, 28.04.2020 за № 21854 від третьої особи надійшла заява про стягнення з Міністерства оборони України на користь третьої особи витрат на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн. та 14.05.2020 заява про стягнення з Міністерства оборони України на користь третьої особи витрат на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 1000 грн.

Позивач заперечив щодо заявленої вимоги.

Представник відповідача поклався на розсуд суду.

Вирішуючи зазначене клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.2 ст.132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 3 статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.(ч.9 ст.139 КАС України).

Відповідно до ч. 11 ст. 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що позивачем на обґрунтування витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги від 22.04.2020, ордер серія ЛВ № 122776 на надання правової допомоги, акт виконаних робіт № 1 від 22.04.2020, квитанція № 143 від 28.04.2020 на суму 2000 грн., квитанція на суму 1000 грн.

Згідно договору про надання правової допомоги від 22.04.2020 укладеного між Василькевич Віктором Миколайовичем , який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 10.03.2011 № 511 та ОСОБА_1 адвокат надає довірителю правову допомогу в адміністративних судах у справі № 380/2557/20 за позовом Міністерства оборони України до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до акта виконаних робіт від 22.04.2020 виконано такі зобов`язання:

правовий аналіз позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020 та підготовка пояснення щодо позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020;

участь у судовому засіданні пов`язаному із розглядом позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020.

Час затрачений за даним актом 5 год. Розмір оплати за надання правової допомоги на 2000 грн.

Відповідно до акта виконаних робіт від 14.05.2020 виконано такі зобов`язання : участь у судовому засіданні пов`язаному із розглядом позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020. Розмір оплати за надану правову допомогу складає 1000 грн.

Щодо зазначення представником позивача, що правовий аналіз позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020 та підготовка пояснення щодо позовної заяви Міністерства оборони України про скасування постанови ДВС МЮУ у ВП № 61441311 від 04.03.2020 затрачено часу - 5 годин., суд зазначає, що дана категорія справ не є складною для написання позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснення на позовну заяву підписано третьою особою, будь яких доказів виконання адвокатом Василькевичем В.М. робіт, що пов`язані з підготовкою та оформленням пояснення до матеріалів справи не долучено. Будь яких інших запитів з якими звертався представник третьої особи для отримання доказів, суду не надано.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Проте, суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 № справи 810/2816/18.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, враховуючи що справа незначної складності, розгляд справи здійснювавався за правилами спрощеного позовного провадження, розмір витрат зазначений адвокатом не є пропорційний до предмету спору так як і час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, суд прийшов до переконання, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, Кодексу адміністративного судочинства України, п.3 розділу VI "Прикінцевих положень" Кодексу адміністративного судочинства України -

ВИРІШИВ :

У задоволені адміністративного позову Міністерства оборони України до Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,- відмовити повністю .

Судові витрати покласти на позивача.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлоцький,6; код ЄДРОПОУ 00034022) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) понесені судові витрати професійної правничої допомоги в сумі 1000 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення, із врахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України.

Згідно з пунктом 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Сподарик Н.І.