Справа № 520/12575/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 р. Справа № 520/12575/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: П`янової Я.В.,

суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 29.01.2020 по справі № 520/12575/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради (надалі за текстом - Управління, відповідач), в якому просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про відмову в призначенні їй допомоги при народженні дитини; визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради у нарахуванні та виплаті їй допомоги при народженні дитини; зобов`язати відповідача призначити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини, на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення № 3629 від 25.10.2019 року Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, ОСОБА_1 .

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 державної допомоги при народженні дитини, на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою від 23.10.2019 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що призначення допомоги здійснюється відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми від 27.12.2001 № 1751. Згідно з п. 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Оскільки звернення за призначенням допомоги при народженні дитини надійшло поза межами 12 календарних місяців після народження дитини, Управлінням позивачу правомірно відмовлено у призначенні обраного виду допомоги. Жодних виключень з цього питання чинне законодавство не містить. Керуватися роз`ясненнями органів судової влади та судовим прецедентом, що є єдиним доводом, на який посилається суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, Управління не зобов`язане. Заявник апеляційної скарги звертає увагу суду на те, що пасивна поведінка позивача щодо реалізації своїх законних прав за наявності на те підстав та обставин не може ставитись у вину органу державної влади. Доказів, які б підтверджували складність (неможливість) звернення до Управління, позивачем не надано.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження в межах доводів апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 01.02.2017 ОСОБА_1 на непідконтрольній українській владі території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (Донецька область, м. Торез), народила дитину, ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Позивач разом із сином є особами, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідками про взяття на облік № 6328-, №6328- від 29.12.2018.

23.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради із заявою про призначення та виплату державної допомоги при народженні дитини, на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради № 3629 від 25.10.2019 позивачці відмовлено в призначенні державної допомоги при народжені дитини з підстави звернення із заявою до Управління пізніше, ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Вважаючи таке рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова у призначенні допомоги при народженні дитини є необґрунтованою, не враховує всіх обставин, не є пропорційною, зокрема, вчинена без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи, саме дитини, і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Суд першої інстанцій виснував, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" визначає гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII особі призначається державна допомога при народженні дитини.

Допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною (ч. 1 ст. 10 Закону № 2811-ХII).

Статтею 11 Закону № 2811-XII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

На виконання зазначених положень Закону № 2811-XII прийнята Постанова Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми" (далі - Порядок № 1751).

За пунктом 2 Порядку № 1751 призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у м.м. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Отже, вищезазначеними нормами окреслено, що призначення і виплата допомоги при народженні дитини здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України органами соціального захисту населення України. Тобто, у даному випадку законодавство передбачає єдиний спосіб отримання такої допомоги: шляхом звернення до відповідного органу.

За приписами статті 6 Закону № 2811-ХII документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно.

Статтею 11 Закону № 2811-ХII встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

За змістом п. 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

У пункті 13 Порядку зазначено, що допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.

Приписами Закону № 2811-ХII та Порядку № 1751 передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме: у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.

Водночас, вказаними нормами передбачені певні обмеження, що стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.

З огляду на матерали справи, позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги, але пропустила встановлений Законом № 2811-ХII та Порядком № 1751 строк звернення, який обмежений періодом в 12 місяців з дня народження диини.

Суд першої інстанції визнав обгрунтованими доводи позивачки про те, що вона з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача у встановлені строки з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, переїзд на постійне місце проживання до підконтрольної території, де і отримала статус внутрішньо переміщеної особи разом з дитиною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що вищенаведені причини пропуску строку звернення за призначенням допомоги є такими, що об`єктивно завадили вчасно звернутися за призначенням допомоги, адже проведення на сході України бойових дій є загальновідомими обставинами, що не потребують доказування.

З наведених вище підстав, колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про ненадання позивачкою доказів, які б підтверджували складність (неможливість) звернення до Управління.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про правомірність дій останнього в частині відмови в призначенні допомоги, оскільки жодних виключень з підстав відмови в призначенні допомоги внаслідок пропуску строку звернення чинне законодавство не містить, колегія суддів зазначає таке.

Норми Закону № 2811-ХII та Порядку № 1751 не містить випадків поновлення призначення допомоги у випадку пропуску дванадцятимісячного строку для звернення за її призначенням, водночас колегія суддів ураховує, що позов заявлений виключно в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

За приписами ч.7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та іншими законами України.

Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини. Існує необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, при врахуванні обставин, які завадили позивачці вчасно звернутись з заявою задля призначення допомоги при народженні дитини.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №226/317/17, від 22.01.2019 у справі № 303/2265/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

У рішенні від 16.05.2013 року по справі "Гарнага проти України" (заява № 20390/07) Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. За ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.

При цьому, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Керуючись принципом верховенства права, колегія суддів уважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом першої інстанції, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги, незважаючи на недотримання строків звернення за призначенням такої допомоги.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання Управління призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 державної допомоги при народженні дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 520/12575/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.В. Зеленський І.С. Чалий