Справа № 140/360/20
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року ЛуцькСправа № 140/360/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-517-51 від 08.11.2019 року про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.12.2019 року отримала вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-517-51 від 08.11.2019 року з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 539.26 грн. Вимога на прізвище « ОСОБА_1 », яке змінено нею на « ОСОБА_1 » після одруження.

Не погодившись з вимогою ОСОБА_1 було подано скаргу на невірно визначені суми грошового зобов`язання до ДПС України. Однак рішенням від 16.01.2020 року № 1979/6/99-0008-06-01-06 відмовлено у задоволенні скарги та залишено оскаржувану вимогу без змін, рішення нею отримано 25.01.2020 року.

Вважає, що вказані вище вимога є протиправною, оскільки вона була зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності 22.11.1996 року. Після отримання вимоги припинила реєстрацію 09.12.2019 року. Фактично підприємницькою діяльністю займалась нетривалий час. З 2001 по 2013 рік була на заробітках в Італії, тому підприємництвом не займалась, доходів не отримувала. Відповідно, не подавала ніякої звітності, не сплачувала податків, оскільки не здійснювала діяльності і не мала доходів.

Також в доповненнях до позовної заяви вказала, що після подання позовної заяви дізналась, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22.02.2012 року в справі №2-а/0370/226/12 повністю задоволено позовні вимоги Ківерцівської ОДПІ та припинено підприємницьку діяльність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

З наведених підстав позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач 25.03.2020 року за вх. №12909/19 подав відзив у якому вказав, що контролюючим органом правомірно сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу, а відтак просив суд в позові відмовити повністю.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.05.2020 року вбачається, що 22.11.1996 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після укладення шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22.02.2012 року в справі №2а/0370/226/12), яка набрала законної сили, адміністративний позов Ківерцівської МДПІ задоволено повністю, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ). Також судом вирішено копію постанови в день набрання нею законної сили направити державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та вчинення інших дій, передбачених статтею 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

З програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що по справі №2а/0370/226/12 копію вказаної постанови 06.03.2012 року направлено Державному реєстратору Ківерцівської РДА.

Згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.10.2019 року, заборгованість позивачки по єдиному внеску (код класифікації доходів бюджету 71040000) становила 26 539,26 грн.

Так, Головним управлінням ДПС у Волинській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-517-51 від 08.11.2019 року про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн.

09.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 1 статті 5 Закону № 2464-VI передбачено, що взяття на облік осіб, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно з частиною 8 статті 9 цього ж Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону № 2464-VI, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 2464-VI, облік осіб, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом. Взяття на облік осіб, зазначених у пункті 4частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Суд зазначає, що на час винесення вимоги про сплату боргу № Ф-517-51 від 08.11.2019 року, позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Проте, суд звертає увагу на ту обставину, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22.02.2012 року в справі №2а/0370/226/12), яка набрала законної сили адміністративний позов Ківерцівської МДПІ задоволено повністю, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Також вирішено копію постанови в день набрання нею законної сили направити державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та вчинення інших дій, передбачених статтею 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

З програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що по справі №2а/0370/226/12 копію вказаної постанови 06.03.2012 року направлено Державному реєстратору Ківерцівської РДА.

Це судове рішення станом на дату винесення вимоги про сплату боргу не було виконане.

Враховуючи дану обставину, суд звертає увагу на правову норму статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», відповідно до якої державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі, зокрема, постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Порядок позбавлення такого статусу визначений статтею 49 цього Закону, відповідно до якої суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем заповнити реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у зв`язку з постановленням судового рішення, внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Тобто, законом установлений чіткий механізм дій державних органів та суду у випадку набрання законної сили рішенням суду щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, при цьому, метою таких дій є внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Незважаючи на наявність такого судового рішення, державний реєстратор не вніс до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою у зв`язку з постановленням судового рішення відповідно до статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

При цьому, суд вважає за важливе зазначити, що належне виконання судового рішення не призвело б до виникнення спору, а позивачка була б позбавлена статусу фізичної особи-підприємця, а відтак - й платника єдиного внеску.

Невиконання судового рішення призвело до нарахування позивачці органом ДПС суми боргу з єдиного внеску, при цьому, знаючи про наявність постанови суду про припинення підприємницької діяльності позивачкою, відповідач не надав йому належного значення, що є неприпустимим у правовій державі, де діє принцип верховенства права.

Враховуючи наявність відповідного судового рішення про припинення підприємницької діяльності позивачки, у неї виникли обґрунтовані сподівання на те, що державний реєстратор і податковий орган вживатимуть заходів для виключення запису про неї як фізичної особи-підприємця, зняття з податкового обліку, тощо.

Відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини, яка висловлена в рішеннях у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» державні органи при здійсненні своїх повноважень повинні дотримуватись принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок.

Крім того, відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини у справах «Фресор та Руар проти Франції», «Ляшко проти України», «Санді Таймс» про Сполученого Королівства» в умовах правової держави заборона надмірного державного втручання у свободу особи розглядається як аксіоматична вимога: держава має право обмежувати право людини тільки тоді, коли це дійсно необхідно, і тільки в такому обсязі, в якому її заходи будуть співмірними з поставленою метою. Іншими словами, у цій сфері проголошується і діє принцип пропорційності (розмірності, адекватності).

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та міркування суду, суд вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 року, яку виніс відповідач, не відповідає принципу «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами фізичної особи - позивачки.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 року в справі №857/13531/19.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі. Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів на підтвердження своєї позиції, а відтак, не довів правомірності своєї вимоги про сплату боргу №Ф-517-51 від 08.11.2019 року про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн., а тому її слід визнати протиправною та скасувати.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн., сплачений відповідно до квитанції від 17.02.2020 року №0.0..1.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Волинській області №Ф-517-51 від 08.11.2019 року про сплату боргу в розмірі 26 539,26 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич