Справа № 380/764/20
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/764/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Курпіта П.І.,

за участю:

позивач не прибула,

представник відповідача не прибув,

третя особа не прибула

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення майнової шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, котра проявилась у непроведенні виплати за рахунок коштів Державного бюджету України 51 689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України 51 689 грн 22 коп. майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів» позивач звільнена з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України. Наказом голови суду від 26.09.2016 ОСОБА_1 виключена із штату суду. Із 27.09.2016 органами ПФУ виплачується довічне грошове утримання. Виплата сум щомісячного довічного грошового утримання проводилась з утриманням податку з фізичних осіб та військового збору, оскільки Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-УІІ, пункт 164.2 статті 164 Податкового Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу I Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Вважає, що на підставі застосування неконституційних положень Закону, загальна сума відрахувань із належного довічного грошового утримання судді у відставці за вказаний період становить 51689 грн 22 коп.

Ухвалою від 29.01.2020 суддя прийняла позовну заяву та відкрила спрощене позовне провадження в адміністративній справі, без повідомлення сторін, відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 21.02.2020 (вх. № 9852), у якому зазначає, що ОСОБА_1 скерований лист від 18.10.2018 № 7057/13-08 у відповідь на заяву від 17.10.2018, у якому роз`яснено механізм повернення помилково або надміру зарахованих до бюджетів коштів та механізм відшкодування шкоди з бюджету. Зазначає, що положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Застосування норм Цивільного кодексу України в даній справі є некоректним. Оскільки існує норма Конституції України, яка чітко передбачає відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Вказує на відсутність механізму відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними. Просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа подала до суду пояснення від 21.02.2020 (вх. № 9882), в яких зазначила, що положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Враховуючи зазначене, нараховані податковим агентом - Пенсійним фондом України платнику податку - фізичній особі, суми пенсії з 01.10.2016 до 28.02.2018 оподатковувалися податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах, у розмірі, що перевищують 10 740,00 грн. Водночас, оскільки положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України втратило чинність з 27.02.2018, то починаючи саме з цієї дати нараховані суми пенсії не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тобто не оподатковуються. Таким чином, фактичне оподаткування пенсій припинено з 27.02.2018, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-6/2018, а отже, на час виникнення спірних правовідносин (з жовтня 2016 року по лютий 2018 року) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України були чинними, а отже підлягань застосуванню. Відтак, здійснюючи відповідні відрахування у період 01.10.2016 по 28.02.2018, Головне управління Пенсійного фонду України Львівській області діяв відповідно до вимог чинного у цей період законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач надіслала відповідь на відзив від 03.03.2020 (вх.. № 12024), у якому зазначає, що норми Конституції України є нормами прямої дії, звернення до суду безпосередньо на їх підставі гарантується, тому вважає посилання відповідача на відсутність спеціального закону та неможливість застосування судом аналогії закону неприйнятною.

Ухвалою від 24.02.2020 суд ухвалив перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи № 380/764/20 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 29.04.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача.

Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву від 16.03.2020 (вх. № 14437) про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що неявка представника відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є суддею у відставці, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.08.2018 № 3536/О-20/07.05-06, з 01.02.2015 по 28.02.2018 із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 утримувався податок на доходи фізичних осіб у розмірі 49594,94 грн та військовий збір у розмірі 4164,22 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

17.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області з заявою від 16.10.2018, у якій просила в порядку відшкодування матеріальної шкоди здійснити виплату відрахувань у сумі 51689,22 грн за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 з довічного утримання судді Апеляційного суду Львівської області у відставці.

Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області листом від 18.10.2018 № 7057/13-08 повідомило ОСОБА_1 , що органи Казначейства здійснюють повернення коштів на підставі подання контролюючого органу, або на підставі судового рішення, а відтак, питання про повернення здійснених органами Пенсійного фонду України відрахувань податків та зборів при виплаті пенсій не належить до компетенції органів Казначейства.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення виплати 51 689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням від 27.02.2018 № 1-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Абзац 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнаний неконституційним та втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області на підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у період з 01.02.2015 по 28.025.2018 включно з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримувало податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Суд встановив, що згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.08.2018 № 3536/О-20/07.05-06, з 01.10.2016 по 28.02.2018 із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 утримувався податок на доходи фізичних осіб у розмірі 47713,13 грн та військовий збір у розмірі 3976,09 грн.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.02.2018 №1-р/2018 констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов`язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

На підставі викладеного, Конституційний Суд України у даному рішенні від 27.02.2018 №1-р/2018 дійшов висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від von MALTZAN and Others v. Germany). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Позивач вважає, що внаслідок здійснених пенсійним органом відрахувань з жовтня 2016 року по лютий 2018 року їй завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 51689,22 грн.

Згідно з статтею 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з 01.10.2016 по 28.02.2018 у розмірі 51689,22 грн.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно з якою державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити процедуру відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Згідно з ч. 4 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність механізму відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними як на підставу для відмови ОСОБА_1 у пов ерненні 51689,22 грн утриманих податку та збору на підставі положення, визнаного неконституційним, є необґрунтованими.

Щодо посилань відповідача на Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, то слід констатувати, що утримання коштів відбулось на підставі закону, який визнано неконституційним, однак він був чинний на момент утримання, що виключає можливість віднесення утриманих коштів до таких, що сплачені помилково чи надміру.

Можливість розгляду питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який втратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності закріплена у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюють свою дію на правовідносини, що виникли після їх прийняття. Проте визнання акта або його окремих положень неконституційними надає право особі на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії неконституційних положень.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з абз. 2 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп. 3 п. 4 Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Частиною 2 ст. 6 Закону України 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення врегульовано Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Згідно з п. 3 вказаного Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Отже, суд дійшов до висновку, що Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області як територіальний орган Казначейства зобов`язане здійснити відшкодування спричиненої позивачу майнової шкоди, оскільки саме його бездіяльність проявилася у непроведенні виплати за рахунок коштів Державного бюджету України 51689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018.

Суд зазначає, що спору з приводу розміру коштів, які позивач просить відшкодувати немає.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення майнової шкоди - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, яка проявилась у непроведенні виплати за рахунок коштів Державного бюджету України 51689 грн 22 коп. на заяву ОСОБА_1 від 17.10.2018 із долученням довідки Головного управління ПФУ від 20.08.2018 № 3536/0-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (вул. К. Левицького 18; м. Львів, 79005, ) шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України 51 689 (п`ятдесят одна тисяча шістсот вісімдесят дев`ять) грн 22 коп. майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з пунктом 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складений 12.05.2019.

Суддя Кедик М.В.