Справа № 819/3054/15
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 травня 2020 року

Київ

справа №819/3054/15

адміністративне провадження №К/9901/14580/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В., розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду у складі судді Ходачкевич Н.І. від 07.10.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М., Довгої О.І. від 22.12.2015,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - позивачі) звернулися з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі - ГУ Держгеокадастру, відповідач), у якому просили:

- скасувати відмову відповідача від 04.06.2015 №19-19-0.53-824/17-15-СГ у передачі безоплатно в спільну сумісну власність позивачам земельної ділянки площею 0,12 га. для ведення індивідуального садівництва за адресою АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка), та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

- зобов`язати ГУ Держгеокадастру передати безоплатно в спільну сумісну власність позивачів спірну земельну ділянку, та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

2. У позовній заяві наводились мотиви про те, що підстави, з яких відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, не передбачені вичерпним переліком, визначеним у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а тому такі дії та рішення ГУ Держгеокадастру є протиправними і порушують право позивачів на отримання безоплатно у власність обраної ними земельної ділянки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.10.2015, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2015, позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову ГУ Держгеокадастру від 04.06.2015 №19-19-0.53-824/17-15-СГ у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність позивачів. Зобов`язано ГУ Держгеокадастру надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність позивачів.

4. Ухвалюючи такі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою ґрунтується на підставах, не передбачених статтею 118 ЗК України, а тому є протиправною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погоджуючись з вищевказаними судовими рішеннями, відповідачем подано касаційну скаргу, в якій останній, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи позивачі є співвласниками незавершеного будівництвом будинку загальною площею 235,7 кв.м. в

АДРЕСА_1. 7 . Рішенням загальних зборів членів уповноважених колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» Тернопільського району від 10.07.1989 протокол №3 «Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку на новому місці ОСОБА_3 виділено за рахунок земель вільного присадибного фонду колгоспу земельну ділянку, площею 0,12га для будівництва житлового будинку.

8. Рішенням виконавчого комітету Мишковицької сільської ради №26 від 28.07.1989 погоджено рішення зборів уповноважених колгоспу «Заповіт Леніна» Тернопільського району №3 від 10.07.1989 про виділення земельної ділянки площею 0,12 га за рахунок земель колгоспу «Заповіт Леніна» для будівництва житлового будинку гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 .

9 . Виконавчим комітетом Тернопільської районної ради народних депутатів Тернопільської області у 1989 році видано ОСОБА_3 Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику за реєстраційним номером №7404. Згідно зазначеного будівельного паспорта вбачається, що рішенням Тернопільського райвиконкому від 06.10.1989 №204 позивачу надано дозвіл на виконання будівельних робіт.

10. В подальшому, 17.11.2014 позивачі звернулися із заявою до Мишковицької сільської ради про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки, на якій знаходиться їх будинок.

11. Листом від 12.12.2014 №272 Мишковицька сільська рада повідомила, що відповідно до земельно-облікової документації спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому сільська рада не може прийняти рішення про передачу її у спільну сумісну власність позивачам, відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України.

12. 05.02.2015 позивачі звернулися із заявою до Тернопільської обласної державної адміністрації з заявою про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,1253 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою

АДРЕСА_1. 13 . У відповідь на вищевказане звернення Тернопільська облдержадміністрація листом від 23.02.2015 №Кол-15/144 повідомила, що до земель житлової та громадської забудови відповідно до статті 38 ЗК України належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Тобто, розміщення земель житлової та громадської забудови можливе лише в межах населених пунктів. У цьому ж листі зазначено, що органу місцевого самоврядування необхідно ініціювати розроблення проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) межі відповідного населеного пункту з метою включення земельних ділянок, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд в межі населеного пункту.

14. Окрім цього, 05.05.2015 позивачами була подана заява до ГУ Держземагентства про передачу їм безоплатно у спільну сумісну власність спірної земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

15. Листом ГУ Держгеокадастру від 04.06.2015 №19-19-0.53-824/17-15-СГ позивачів повідомлено про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення у власність спірної земельної ділянки.

16. Відмова ГУ Держгеокадастру обґрунтована тим, що позивачі є власниками незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , що унеможливлює передачу земельної ділянки для індивідуального садівництва. Дана земельна ділянка повинна надаватись для цілей житлової та громадської забудови і перебувати в межах населеного пункту

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

17. В обґрунтуванні вимог касаційної скарги відповідач наводить аргументи про те, що спірна земельна ділянка належить до земель присадибного фонду колгоспу «Заповіт Леніна» Тернопільського району та виділена одному з позивачів для будівництва житлового будинку. Водночас, судами попередніх інстанцій не враховано, що до повноважень територіальних управлінь Держгеокадастру не належить розпорядження землями житлової та громадської забудови.

18. Скаржник звертає увагу й на те, що спірна земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови, однак, відповідно до проекту формування території Мишковицької сільської ради Тернопільського району, затвердженого рішенням Тернопільської обласної ради народних депутатів від 12.02.1993, така ділянка перебуває за межами населеного пункту. Таким чином, скаржник вважає, що у даному випадку наявна невідповідність місця розташування спірної земельної ділянки вимогам законів, що, у розумінні статті 118 ЗК України, є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою стосовно відведення у власність цієї земельної ділянки.

19. Посилається скаржник і на те, що статтею 118 ЗК України не передбачено можливості передачі земельних ділянок у спільну сумісну власність, однак це повністю проігноровано судами першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

20. Так, підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України, абзацом першим частини першої, частиною другою, пунктом «в» частини третьої якої встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом

21. В свою чергу, за змістом частин шостої, сьомої статті 118 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

22. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

23. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

24. Зазначена правозастосовча практика неодноразово підтримана у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 у справі №21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 07.06.2019 у справі №826/17196/17, від 25.02.2020 у справі №723/1964/14-а тощо.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

25. Як вбачається з встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, відмова відповідача у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки обґрунтована тим, що на даній земельній ділянці розташовано належний позивачам об`єкт незавершеного будівництва, а тому така ділянка не може бути передана для зазначеної заявниками мети (для ведення садівництва). Натомість, згідно з викладеною відповідачем позицією, спірна земельна ділянка може бути надана для цілей житлової та громадської забудови і повинна перебувати в межах населеного пункту.

26. В той же час, колегія суддів відзначає, що відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

27. За приписами частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

28. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

29. У главі 5 розділу ІІ ЗК України визначено правовий статус і порядок використання земель сільськогосподарського призначення (статті 22-37).

30. Відповідно до частини першої статті 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

31. Аналіз наведених статей ЗК України свідчить, що такий вид використання земельних ділянок як ведення індивідуального або колективного садівництва передбачено лише у межах категорії земель сільськогосподарського призначення.

32. Поряд із цим, за визначенням частин першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

33. Частиною другою цієї ж статті ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

34. Отже, чинне законодавство у сфері земельних відносин, не ставить у залежність можливість передачі земельної ділянки громадянам для ведення на ній індивідуального чи колективного садівництва від наявності або відсутності на такій ділянці об`єктів незавершеного будівництва. Це не є фактором, що визначає категорію земельної ділянки за основним цільовим призначенням. Віднесення земельної ділянки до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, як передбачено у частині першій статті 20 ЗК України.

35. Об`єкти ж незавершеного будівництва, відповідно до наведеної у статті 79 ЗК України термінології, не є частиною (невід`ємним елементом) земельної ділянки, при цьому земельне законодавство не урегульовує правовідносин, пов`язаних з володінням такими об`єктами та інших питань щодо їх правового статусу тощо.

36. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що стаття 118 ЗК України не передбачає можливості виділення земельної ділянки саме у спільну сумісну власність, оскільки, як вказує частина перша статті 86 цього ж Кодексу, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

37. Більше того, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (частини перша - третя статті 78 ЗК України).

38. До суб`єктів права власності на землю стаття 80 ЗК України відносить й громадян України - на землі приватної власності.

39. Юридична наука визначає право спільної власності як певну організаційно-правову форму реалізації суб`єктами права власності належних їм майнових прав. Це випливає з того, що фізичні особи можуть здійснювати право власності, як індивідуально, так і спільно з іншими особами шляхом об`єднання їхнього майна та утворення внаслідок цього права спільної власності. У такому випадку не утворюється нова самостійна форма власності, крім уже передбачених законом (приватної, комунальної, державної).

40. Відтак, вжите законодавцем у статті 118 ЗК України поняття «власність» необхідно розуміти у широкому значенні, в тому числі, як спільну сумісну або спільну часткову власність.

41. Водночас, суди попередніх інстанцій, визнаючи протиправною та скасовуючи спірну відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність позивачів, не з`ясували обставин справи щодо того, у межах якої категорії земель за цільовим призначенням розташована така ділянка та чи передбачено законодавством вид її використання, який зазначали заявники, звертаючись до відповідача.

42. На переконання колегії суддів суди попередніх інстанцій, не встановивши цих обставин справи і не перевіривши їх доказами, дійшли передчасного висновку про відсутність передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України підстав для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки.

43. Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на положення частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції, чинній станом на час подання цього позову, якою визначені критерії перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

44. Зокрема, вищевказана норма процесуального закону передбачає, що у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, окрім іншого, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).

45. Натомість, задовольняючи позовні вимоги стосовно зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, суди попередніх інстанцій не переконались у наявності в ГУ Держгеокадастру відповідних повноважень стосовно розпорядження цією земельною ділянкою.

46. Суди залишили поза увагою положення частини четвертої статті 122 ЗК України, згідно з якою центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

47. Не врахували суди й приписи підпункту 31 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, згідно з яким Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

48. Відтак, без з`ясування обставин справи стосовно того, до якої категорії земель за цільовим призначенням і формою (видом) права власності належить спірна земельна ділянка, висновки судів попередніх інстанцій стосовно наявності підстав для зобов`язання ГУ Держгеокадастру надати позивачам дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо неї є передчасними.

49. В той же час, до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

50. Згідно з частинами першою, другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

51. Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

52. Для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та витребуваних необхідних документів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

53. Як зазначається у Рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині 3 статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).

54. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

55. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

56. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

57. Також, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

58. У пункті 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Проніна проти України" (заява №63566/00), пункті 13 рішення у справі "Петриченко проти України" (заява №2586/07) та пункті 280 рішення у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (заява №42310/04) була висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

59. Крім цього, у пункті 42 рішення у справі "Бендерський проти України" (заява №22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (… ). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

60. Таким чином, згідно з уже розробленими теоретичними підходами, зробленими на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку про такі критерії умотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

61. За правилами пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

62. Своєю чергою, за змістом частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

63. Як встановлено під час касаційного розгляду справи, суди попередніх інстанцій не забезпечили повного і всебічного з`ясування обставин даної справи з перевіркою їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, та застосуванням усіх наданих їм процесуальним законом повноважень з цією метою, а тому ухвалили судові рішення, які не відповідають закону.

64. Вищезазначене свідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, й це, у розумінні частини другої статті 353 КАС України, є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд.

65. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід врахувати викладені в цій постанові висновки Верховного Суду, повно і всебічно встановити обставини справи, що стосуються спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, надати їм належну юридичну оцінку, перевірити їх доказами та ухвалити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

66. Ураховуючи викладене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

67. Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.01.2020 №460-IX,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 та ухвалу від 22.12.2015 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: Я.О. Берназюк

І.В. Желєзний