Справа № 826/23058/15
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2020 року

Київ

справа №826/23058/15

адміністративне провадження №К/9901/17305/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Дашутіна І.В.,

суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,

розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду від 21.11.2016 у складі колегії суддів: Добрянської Я.І. (головуючої), Кузьменка В.А., Федорчук А.Б. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017 у складі колегії суддів: Оксененка О.М. (головуючого), Губської Л.В., Федотова І.В. у справі №826/23058/15 за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 643-15 від 07.09.2015 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

2. Постановою Окружного адміністративного суду від 21.11.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017, в позоі відмовлено.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Російської Федерації, народилася у м. Грозний, одружена, має 5 неповнолітніх дітей, за віросповіданням мусульманка. До України прибула 28.11.2011 легально залізничним транспортом з Російської Федерації.

3.2. У анкеті позивач повідомила, що залишила Російську Федерацію по політичним причинам, оскільки зазнала переслідувань через свого чоловіка, який приймав участь в російсько-чеченській війні в 1994-1996 роках.

3.3. У 2000 році позивач разом із чоловіком та дітьми виїхала до Азербайджану, де проживала до 2009 року. В 2009 році родина заявниці разом із нею переїхала до Польщі (м. Замбров), де проживали до 2011 року. Зі слів заявника вони зверталися за захистом до влади цієї країни, але двічі їм відмовляли і коли рішення про відмову вже не підлягало оскарженню, її з дітьми депортували до Російської Федерації. В Чеченській Республіці позивач народила п`яту дитину, і вирішивши, що проживати там небезпечно переїхала до України. Заявниці потрапила до України легально, залізничним сполученням в 2011 році.

3.4. До органів міграційної служби звернулася 24.01.2012. За результатами розгляду її заяви ДМС України прийнято рішення № 343-12 від 10.08.2012 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку.

3.5. Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 громадянці Російської Федерації відмовлено в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.01.2014 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

3.6. 07.10.2014 позивач повторно звернулася до управління державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.7. За результатами розгляду особової справи позивача, 04.08.2015 управлінням державної міграційної служби України в Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо його загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

3.8. Рішенням відповідача № 643-15 від 07.09.2015 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

3.9. Повідомленням управління державної міграційної служби України в Київській області від 21.09.2015 №46 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.5. Позивач, вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

4. Відмовляючи в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що орган міграційної служби у спірних прововідносинах діяв з дотриманням законодавчо визначеного порядку розгляду заяви позивача та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

5. Позивач звернулася із касаційною скаргою, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

6. Касаційна скарга аргументована неправильним застосуванням судами норм матеріального права, зокрема приписів Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту".

7. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, як такі, що є законними та обгрунтованими.

7.1. Третя особа правом подачі відзиву на касаційну скаргу позивача не скористалася.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

8. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

9. Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця, зокрема: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

10. Відповідно до пункту 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

11. Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

12. Як встановлено судами попередніх інстанцій, задокументовані докази наявності переслідувань у країні громадянської належності ОСОБА_1 відсутні, а інформація, отримана органом міграційної служби ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача, на якого чинним законодавством покладається обов`язок доказування у даній категорії справ.

13. Так, в силу приписів п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

14. Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

15. Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

16. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

17. Судами встановлено, що із протоколу співбесіди від 21.10.2014 вбачається, що позивач залишила країну постійного проживання у вересні 1999 року, виїхала із Чечні в Інгушетію на автобусі, з Інгушетії в Баку автобусом, з Баку через Україну в Польщу літаком, з Польщі останню депортували і відправили у Чечню (м. Грозний), і з Чечні позивач приїхала до України автобусом. Позивач вказує, що у випадку повернення до країни громадської належності їй може загрожувати небезпека у формі ув`язнення або фізичної смерті.

18. При цьому, як встановлено судами попередніх інстанцій, інформація щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і жодним іншим чином не підтверджена. До приїзду в Україну позивач перебувала на території третіх безпечних країн, а саме: Азейбарджану (протягом 9 років), Польщі (протягом 2 років) і мала нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

19. За змістом частини 22 статті 1 Закону термін «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

20. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

21. Як вірно враховано судами, позивач мала нагоду звернутися за захистом у Азейбарджані , де проживала 9 років, однак не скористалася своїм правом, що ставить під сумнів її можливе переслідування чи погрози на її адресу в країні постійного проживання.

22. За таких обставин, позивачем не надано достовірних чи правдивих відомостей її особистого переслідування в країні своєї громадянської належності, а також не наведено фактів, які б свідчили про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

23. Враховуючи вищенаведене, Верховний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

24. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин.

25. Натомість, за змістом частини 2 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

26. Частиною 1 статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

27. З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - залишенню без змін.

28. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

29. Касаційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

30. Постанову Окружного адміністративного суду від 21.11.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017 у справі № 826/23058/15 за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

31. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Cуддя-доповідач І.В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко