Справа № 520/3404/2020
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 р. Справа № 520/3404/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення №661 відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 17.02.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відпо відно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України «Про зага льнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії, зарахувавши у страховий стаж період роботи з 02.04.1979 року по 31.08.1982 року у ТОВ «Стахановская фабрика индпошива и ремонта обуви», та зараху вавши сплату ОСОБА_1 страхових внесків на загальноо бов`язкове пенсійне страхування за період з 01.01.2004 року по 31.12.2005 року;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обла сті суму понесених судових витрат, а саме: судовий збір у розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність оскаржуваного рішення відповідача від 17.02.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відпо відно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та вказав, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянуло заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи, надані 12.02.2020 року щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії мають жінки, після досягнення віку 58 років 6 місяців та наявності страхового стажу починаючи з 01 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року - не менше 25 років. На підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу на ОСОБА_1 страховий стаж заявника на момент звернення склав 24 роки 5 місяців 3 дні. Надані позивачем документи, а саме, довідка про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 видана Пенсійним фондом Луганською народною республікою та архівна довідка № 10-24/2373 від 05.08.2019 видана адміністрацією м. Стаханова Луганської Народної Республіки, розгляду не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши доводи заяв по суті сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено. що 09.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом із заявою про призначення пенсії позивач подала наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру №2033-19-01915 від 11.07.2017 року; паспорт № НОМЕР_1 ; документи про стаж №4037/16914/23/19/08 від 25.06.2019, №10-24/2373 від 05.08.2019; диплом про навчання НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 ; довідка із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення від 29.07.2019; свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 .

Згідно довідки про наявний страховий стаж № 95 від 12.09.2019 року відповідачем не було враховано страховий стаж позивачки з 02.04.1979 по 31.08.1982, який підтверджується архівною довідкою №10-24/2373 від 05.08.2019, видану організацією, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

Також відповідачем не було враховано сплату ОСОБА_1 у повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування за період з 01.01.2004 по 31.12.2005 року. Сплата вказаних внесків підтверджується довідкою №3350/04-10 від 30.07.2019, видану організацією, що знаходиться на тимчасово окупованій території про сплату страхових внесків в Пенсійний фонд за період з 01.01.2004 по 31.12.2010 та ЄСВ за період з 01.01.2011 по 31.12.2012 року.

У зв`язку з тим, що відповідачем не було враховано сплату у повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування за період з 01.01.2004 по 31.12.2005 та незарахуванням ГУ ПФУ в Харківській області трудового стажу ОСОБА_1 , позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 р. по справі №520/11522/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не розгляду заяви та доданих до неї документів ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_6 ) від 09.08.2019 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили.

Судом встановлено, що за результатами повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та документів, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 р. по справі №520/11522/19 відділом з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення № 661 від 17 лютого 2020 року, в якому зазначено, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на призначення пенсії мають жінки, після досягнення віку 58 років 6 місяців та наявності страхового стажу починаючи з 01 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року - не менше 25 років.

На підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу на ОСОБА_1 страховий стаж заявника на момент звернення склав 24 роки 5 місяців 3 дні.

Також зазначено, що відповідно до ч.1 - 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території", державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

На підставі зазначеного, подані ОСОБА_1 документи: довідка про уплату взносів в Пенсійний фонд № 3350/04-10 від 30.07.2019 року, видана Пенсійним фондом Луганською народною республікою та архівна довідка № 10-24/2373 від 05.08.2019 року, яка видана адміністрацією міста Стаханова Луганської народної республіки, розгляду не підлягають.

Враховуючи зазначено, вказаним рішенням пенсійного органу № 661 від 17 лютого 2020 року вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком заявниці відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку зі відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком протиправними, позивач вернувся з даним позовом до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно положень п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон України № 1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до абзаців 1, 2 ст. 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу. Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Статтею 62 Закону № Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 3, 23, 24 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Постанова № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1).

Згідно пп.2 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Як підтверджено матеріалами справи, позивач разом із заявою про призначення йому пенсії надав до пенсійного органу копію довідки про сплату внесків в Пенсійний фонд №3350/04-10 від 30.07.2019 року, видану управлінням Пенсійного фонду Луганської народної республіки в м. Первомайську, яка підтверджує виплату ОСОБА_1 (код НОМЕР_6 ) виплати в повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2004 року по 31.12.2010 року, єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року, та копію архівної довідки № 10-24/2373 від 05.08.2019 року, яку видано адміністрацією міста Стаханова Луганської народної республіки, яка в свою чергу підтверджує, що позивач працював у товаристві з обмеженою відповідальністю "Стаханівська фабрика індпошиву і ремонту взуття" з 02.04.1979 року (наказ № 31-ок від 02.04.1979 року) до 31.08.1982 року (наказ № 112-ок від 31.08.1982 року).

Проте, Головним управлінням ПФУ в Харківській області не було враховано дані вказаних довідок щодо сплати страхових внесків та періоду роботи позивача на підприємстві з 02.04.1979 року до 31.08.1982 року.

Як причину неможливості призначення позивачу пенсії згідно заяви та неврахування довідки відділ з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області в оскаржуваному рішенні №661 від 17 лютого 2020 року, що вказані вище довідки видані органами влади з територій, які непідконтрольні українській владі, не підлягають розгляду.

Отже, на думку пенсійного органу, відсутні законні підстави у призначенні позивачу пенсії, оскільки відсутні підстави врахування відомостей щодо сплати позивачем страхових внесків за період з 01.01.2004 року по 31.12.2010 року та періоду роботи на підприємстві з 02.04.1979 року до 31.08.1982 року, вказаних в довідці про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 року, виданої управлінням Пенсійного фонду Луганської народної республіки в м. Первомайську, а також в архівній довідці №10-24/2373 від 05.08.2019 року, виданої адміністрацією міста Стаханова Луганської народної республіки.

Суд не погоджується з такими висновками пенсійного органу, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що спірним питанням в даній справі є неможливість врахування пенсійним органом даних довідки про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 року, виданої управлінням Пенсійного фонду Луганської народної республіки в м. Первомайську, а також даних архівної довідки №10-24/2373 від 05.08.2019 року, яку видано адміністрацією міста Стаханова Луганської народної республіки.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Згідно із частиною 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Проте, відповідачем не надано до суду доказів вчинення ним дій щодо перевірки обґрунтованості видачі управлінням Пенсійного фонду Луганської народної республіки в м. Первомайську довідки про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 року, яка підтверджує виплату ОСОБА_1 (код НОМЕР_6 ) виплати в повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2004 року по 31.12.2020 року, єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року, а також видачі адміністрацією міста Стаханова Луганської народної республіки архівної довідки №10-24/2373 від 05.08.2019 року, яка підтверджує, що позивач працював у товаристві з обмеженою відповідальністю "Стаханівська фабрика індпошиву і ремонту взуття" з 02.04.1979 року (наказ № 31-ок від 02.04.1979 року) до 31.08.1982 року (наказ № 112-ок від 31.08.1982 року).

Тобто, органом пенсійного фонду не вчинено заходів, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для з`ясування обставин наявності у позивача стажу для призначення пенсії та сплати ним страхових внесків.

Так, згідно довідки про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 року, видану управлінням Пенсійного фонду Луганської нородної республіки в м. Первомайську, ОСОБА_1 (код НОМЕР_6 ) здійснено виплату в повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2004 року по 31.12.2010 року, а також виплату єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року.

Згідно архівної довідки №10-24/2373 від 05.08.2019 року, виданої адміністрацією міста Стаханова Луганської нородної республіки, ОСОБА_1 (код НОМЕР_6 ) працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю "Стаханівська фабрика індпошиву і ремонту взуття" з 02.04.1979 року (наказ № 31-ок від 02.04.1979 року) до 31.08.1982 року (наказ № 112-ок від 31.08.1982 року).

Сплата позивачем страхових внесків за період з 01.01.2004 року по 31.12.2010 року також підтверджено реєстром застрахованих осіб ПФУ за формою ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , код НОМЕР_7 ).

Відповідно до ч.1 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (пункт "а" частини 3 вказаної статті Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Слід зазначити, що основним спірним питанням у даній справі, з огляду на підстави відмови у перерахунку пенсії позивача, є неможливість врахування пенсійним органом, зокрема, архівної довідки №10-24/2373 від 05.08.2019 року, виданої адміністрацією міста Стаханова Луганської Народної Республіки, а також довідки про сплату внесків до Пенсійного фонду №3350/04-10 від 30.07.2019 року, видану управлінням Пенсійного фонду Луганської Народної Республіки в м. Первомайську.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно зі ч. 1 ст. 17 вищезазначеного закону у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За змістом ст. 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.

Згідно положень ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Неприпустимість визнання деяких документів, які були видані на території, неконтрольованій законною Владою, недійсними та такими, що не набули законної сили, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні у справі "Лоізіду проти Туреччини".

Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: "Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території".

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров`я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Суд зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території Луганської області.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад реєстрації народжень, смертей і шлюбів".

Так, у справі "Лоізіду проти Туреччини" ЄСПЛ обмежився коротким пунктом посилання на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у правах "Кіпр проти Туреччини" та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" він приділив значну увагу аналізу цього висновку та в подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de fackto та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

Спираючись на сформульований у вищезазначеній справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" зауважив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]".

Україною, відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII та постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17.03.2015 № 254-VIII, територію Автономної Республіки Крим та окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, визнано тимчасово окупованими територіями.

Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки довідок, виданих позивачу органами Луганської народної республіки, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною рішенні від 02.10.2018 у справі № 569/14531/16-а, яка враховується судом відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при вирішенні даної справи.

При цьому, суд зауважує, що згідно роздруківки пенсійним органом ІКІС ПФУ: Призначення та виплата пенсії, пенсійним органом зараховано стаж роботи позивача з 01.01.2006 року по 31.12.2010 року, тобто частину періоду, за який позивач сплачував страхові внески згідно довідки УПФ вмісті Первомайську ЛНР від 30.07.2019 року № 3350/04-10. Проте. з яких причин не зараховано період сплати позивачем страхових внесків з 01.01.2004 року по 31.12.2005 року, підтверджений тією ж довідкою пенсійного органу, відповідачем не зазначено, судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії, відповідачем протиправно не враховано дані довідки про сплату внесків в Пенсійний фонд №3350/04-10 від 30.07.2019 року управління Пенсійного фонду Луганської народної республіки в м. Первомайську, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 страхових внесків за період з 01.01.2004 року по 31.12.2005 року, а також дані архівної довідки № 10-24/2373 від 05.08.2019 року адміністрації м.Стаханова Луганської народної республіки, яка підтверджує зайнятість позивача на підприємстві з 02.04.1979 року до 31.08.1982 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 840,00 грн. здійснюється у відповідності до ч.1 ст. 139 КАС України.

В позовній заяві позивач також просив суд відшкодувати понесені позивачем витрати на правничу допомогу при розгляді даної справи у розмірі 10 000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Згідно частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що між Адвокатським об`єднанням "FEMIDA" (Адвокатське об`єднання) та ОСОБА_1 (Клієнт) 05.03.2020 року укладено договір № 17 про надання юридичних (адвокатських) послуг, за мовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичні (адвокатські) послуги на умовах, передбачених цим договором.

В додатку 1 до договору № 17 від 05.03.2020 р. про надання юридичних (адвокатських) послуг визначено тарифи на надання юридичних (адвокатських) послуг.

На підтвердження оплати наданих Адвокатським об`єднанням позивачу послуг надано квитанцію до прибутного касового ордера № 17 від 05.03.2010 року за укладеним договором на суму 3 000,00 грн.

Так, відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Проте, позивачем не надано до суду переліку виконаних Адвокатським об`єднанням робіт, детального розрахунку витраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт (надання адвокатських послуг) за укладеним договором № 17 від 05.03.2020 р. про надання юридичних (адвокатських) послуг, також зазначено скільки витрачено ним часу на надання тієї чи іншої послуги в межах даної справи.

Також, позивачем (його представником) не зазначено, з чого складається сума 10000,00 грн., яку позивач просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обла сті в рахунок витрат на правову допомогу.

Додаткових документів з такими відомостями представником позивача також не надано до суду, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, п.3 Прикінцевих положень, п.п.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, адреса: майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення №661 відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 17.02.2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області при значити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до заяви від 09.08.2019 року, зарахувавши у страховий стаж період роботи ОСОБА_1 у товаристві з обмеженою відповідальністю "Стаханівська фабрика індпошиву і ремонту взуття" з 02.04.1979 року до 31.08.1982 року згідно архівної довідки № 10-24/2373 від 05.08.2019 року, а також зарахувати сплату ОСОБА_1 страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2004 року по 31.12.2005 року згідно довідки про сплату внесків в Пенсійний фонд №3350/04-10 від 30.07.2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області ().

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Обчислення строків оскарження рішення суду здійснюється з урахуванням п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Суддя О.В.Шевченко