Справа № 340/1423/20
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2020-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

08 травня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/1423/20

Суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Черниш О.А.

розглянула матеріали адміністративного позову

прокурор: Керівник Новоукраїнської місцевої прокуратури (27100, Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, вул. Гагаріна, 7) в інтересах держави в особі

позивач: Міністерство освіти і науки України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 10, )

відповідач: Кіровоградська обласна державна адміністрація (25006, м. Кропивницький, площа Героїв Майдану, 1, )

про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И Л А:

Керівник Новоукраїнської місцевої прокуратури звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до Кіровоградської обласної державної адміністрації, в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Кіровоградської обласної державної адміністрації "Про розмежування земель державної та комунальної власності Торговицької сільської ради Новоархангельського району" №305-р від 11.04.2008 року в частині віднесення земельної ділянки площею 233,7 га до земель комунальної форми власності.

Позов прокурора мотивовано тим, що спірним розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації №305-р від 11.04.2008 року затверджено проект землеустрою щодо розмежування земель за межами населених пунктів на території Торговицької сільської ради Новоархангельського району загальною площею 5764,74 га, з них: 1229,42 га земель державної власності, 1438,57 га земель комунальної власності, 3096,75 га земель приватної власності. Цим проектом до земель, переданих у комунальну власність, віднесено зокрема земельну ділянку державної власності площею 233,7 га, яка на підставі Державного акту на право користування землею Б№011391 від 1998 року перебуває на праві постійного користування в ПТУ №30 с. Торговиця. Прокурор стверджує, що вказане розпорядження є протиправним та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства, чинного на час його видання. Також наполягає, що спірним розпорядженням фактично припинено Міністерству освіти і науки України, яке є засновником ПТУ №30 с. Торговиця, право оперативного управління зазначеною земельною ділянкою, яка надана цьому навчальному закладу для розміщення учбового господарства. Тож, враховуючи порушення інтересів держави в особі Міністерства освіти і науки України щодо забезпечення матеріально-технічної бази державного навчального закладу - ПТУ №30 с. Торговиця, прокурор просить суд визнати протиправним та скасувати спірне розпорядження в частині, що стосується земельної ділянки площею 233,7 га, переданої ПТУ №30 с. Торговиця у постійне користування.

Також прокурор просив залучити до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ПТУ №30 с. Торговиця як користувача земельної ділянки, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області як уповноважений орган у сфері землекористування щодо земель державної власності, а на стороні відповідача - Торговицьку сільську раду Новоархангельського району Кіровоградської області, якій у власність передано спірну земельну ділянку.

Частиною 2 статті 171 КАС України передбачено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацами 2, 3 пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Частиною 1 статті 19 КАС України визначено справи у публічно - правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З матеріалів позову вбачається, що прокурор звернувся до суду з метою захисту речового права на майно ПТУ №30 с. Торговиця, а саме права постійного користування земельною ділянкою, яка, на думку прокурора, на підставі спірного розпорядження №305-р від 11.04.2008 року протиправно вибула з державної власності та передана у комунальну власність під час розмежування земель, проведеного відповідно до Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності".

Статтею 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема заклади освіти незалежно від форми власності. (пункту "ґ" частини 2 статті 92 Земельного кодексу України).

Правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування, визначав Закон України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 року №1457-IV, який був чинним до 01.01.2013 року.

Як передбачено статтею 3 цього Закону, він регулює відносини, пов`язані з розмежуванням земель державної власності на землі комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст та землі державної власності.

Дія цього Закону не поширюється на регулювання відносин: пов`язаних з передачею земельних ділянок державної власності в комунальну власність та земельних ділянок комунальної власності в державну власність відповідно до статті 117 Земельного кодексу України; щодо набуття територіальними громадами або державою права на землю за цивільно-правовими угодами, при прийнятті спадщини, відчуженні земельних ділянок відповідно до законів України.

У статті 1 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" визначено, що розмежування земель державної та комунальної власності полягає у здійсненні організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також щодо визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (в редакції Закону України від 15.01.2009 року №874-VІ, який набрав чинності 30.01.2009 року) при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності земельні ділянки, закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами та вищими навчальними закладами державної форми власності.

Згідно з частиною 3 статті 8, частиною 4 статті 12 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Севастопольська міська державні адміністрації на їх території за погодженням з відповідними сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами приймають рішення про розмежування земель державної та комунальної власності за межами населених пунктів.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень, визначених цим Законом, приймають рішення про погодження та затвердження проектів розмежування земель державної та комунальної власності.

Згідно з пунктом "а" частини 1 статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року №5245-VI Закон України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" визнано таким, що втратив чинність.

Згідно з пунктом 7 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2013 року) землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Водночас, відповідно до пункту 10 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" рішення про затвердження проектів розмежування земель державної та комунальної власності, затверджені до набрання чинності цим Законом, разом з витягами із таких проектів із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок, які відносяться цими проектами до державної чи комунальної власності, є підставою для здійснення державної реєстрації земельних ділянок та державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на земельні ділянки.

Згідно з пунктами 2, 10 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року №3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи.

Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) вказав, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки. Держава України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Земельний кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Згідно з частинами 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтями 152, 155 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року (справа №6-2510ц15), від 05.07.2017 року (справа 911/3285/14), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року (справа №916/1979/13), від 14.11.2018 року (справа 183/1617/16) у справах за позовами прокурорів, поданими в інтересах держави.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема щодо справ у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Суд зазначає, що спірне розпорядження голови Кіровоградської обласної державної адміністрації №305-р від 11.04.2008 року про затвердження проекту землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності за межами населеного пункту на території Торговицької сільської ради Новоархангельського району є підставою для набуття територіальною громадою в особі Торговицької сільської ради права власності на земельні ділянки, які відносяться цим проектом до комунальної власності. Тож таке рішення, прийняте відповідачем як розпорядником земель державної власності, є ненормативним актом, що породжує виникнення права власності територіальної громади на землю, передану їй з державної власності.

Отже, позовні вимоги прокурора щодо скасування рішення відповідача не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, а стосуються захисту суб`єктивних прав та приватних інтересів ПТУ №30 с. Торговиця та його засновника - Міністерства освіти і науки України, порушених, як стверджує прокурор, незаконним віднесенням до земель комунальної власності земельної ділянки, закріпленої за державним професійно-технічним навчальним закладом. Захист прав ПТУ №30 с. Торговиця як постійного землекористувача та оспорювання правомірності набуття права власності на спірну земельну ділянку Торговицькою сільською радою, зважаючи на суб`єктний склад сторін, має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відтак, суд вважає, що даний спір щодо захисту права постійного користування земельною ділянкою виник у сфері приватноправових відносин, не є публічно-правовим, а тому юрисдикція адміністративних судів, що встановлена статтею 19 КАС України, на нього не поширюється.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 170, 248, 256, 287, 294, 295 КАС України, суддя -

У Х В А Л И Л А:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Роз`яснити прокурору, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського судочинства.

3. Копію ухвали надіслати прокурору разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

4. Копію позовної заяви залишити в суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду, через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 15 - денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. Черниш