Справа № 440/1705/20
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2020-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1705/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/1705/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації про скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації (надалі - Департамент, відповідач), в якому після доповнень та уточнень просить скасувати наказ відповідача від 25.03.2020 №30-о "Про зміну структури Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій" як такий, що суперечить ст. 53-4 Закону України "Про запобігання корупції" і порушує його трудові права, як викривача, а також його трудові та соціальні права, як інваліда армії ІІ групи, та стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 40 000,00 грн. Також позивач у позовній заяві просив суд забезпечити позов шляхом зупинення дії оскарженого наказу до вирішення справи по суті.

В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на протиправність спірного наказу, яким ліквідовано відділ зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків Департаменту, посаду начальника в якому обіймає позивач, оскільки таким чином, на його думку, фактично відбувається примушування позивача до звільнення. Причини цього позивач пов`язує з його діяльністю в якості викривача, у зв`язку з чим вважає, що до нього мають застосовуватися гарантії, передбачені ст. 534 Закону України "Про запобігання корупції".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020, до вирішення питання про відкриття провадження у справі, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 21).

Ухвалою від 01.04.2020 позовну заяву залишено без руху та роз`яснено необхідність усунення недоліків шляхом надання до суду засвідченої копії спірного наказу від 25.03.2020 №30-о, а також власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с. 29).

Після усунення недоліків, ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 71).

17.04.2020 ОСОБА_1 подав до суду доповнення та уточнення до позовної заяви, в якому знову заявив клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо його звільнення з роботи на час розгляду справи в суді.

Ухвалою від 21.04.2020 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено (а.с. 104).

23.04.2020 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач стверджує про те, що застосування положень ч. 1 ст. 534 Закону України "Про запобігання корупції" є неможливим у даному випадку, оскільки наказ, законність якого оспорюється, виданий з дотриманням норм чинного законодавства та з метою покращення ефективності роботи Департаменту, а не з метою примушення позивача до звільнення у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень (а.с. 111-114).

Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався.

27.04.2020 ОСОБА_1 надав суду заяву, в якій збільшив розмір позову в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди до 70 000,00 грн (а.с. 147-148).

07.05.2020 до суду надійшла заява позивача про доповнення та уточнення до позовної заяви, в якій заявник збільшив розмір позовних вимог, доповнивши позов вимогою про скасування наказу Департаменту від 23.04.2020 №46 "Про звільнення ОСОБА_1 " (а.с. 164-166).

Вказані заяви не можуть бути прийняті судом до розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому частиною 7 статті 47 КАС України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

З огляду на ту обставину, що позивач звертаючись 27.04.2020 та 07.05.2020 до суду із заявами, якими збільшив розмір позовних вимог, не надав доказів направлення копій таких заяв та доданих до них документів іншим учасникам справи, суд, відповідно до приписів ч. 7 ст. 47 КАС України, не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідні заяви.

Крім збільшення розміру позовних вимог, позивач у заяві від 07.05.2020 знову заявив перед судом клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо його звільнення з роботи на час розгляду справи в суді.

Ухвалою суду від 07.05.2020 клопотання ОСОБА_1 від 06.05.2020 про забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

Розгляд даної справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, в межах строку, встановленого статтею 258 цього ж Кодексу.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

З матеріалів справи суд встановив, що на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків, на яку він був переведений з посади заступника начальника управління - начальника відділу міжнародного співробітництва та залучення інвестицій управління інвестиційної політики, зовнішньоекономічної діяльності та міжнародного співробітництва Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА відповідно до наказу т.в.о. директора Департаменту від 06.02.2020 (а.с. 174-176).

17.01.2020 головою Полтавської ОДА було видано розпорядження №36 "Про упорядкування структури облдержадміністрації", яким затверджено перелік структурних підрозділів облдержадміністрації та їх граничну чисельність. При цьому штатну чисельність Департаменту скорочено з 58 до 44 штатних одиниць (а.с. 131- 134).

04.02.2020 головою Полтавської ОДА було видано розпорядження №69 "Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.01.2020 №36", яким Департаменту передано повноваження Департаменту соціального захисту населення Полтавської ОДА з питань праці, трудових відносин, зайнятості населення трудової міграції та соціального діалогу без збільшення кількості штатних одиниць (а.с. 136-138).

У зв`язку з цим, як стверджує відповідач, виникла необхідність перегляду структури Департаменту та внесення змін до неї.

У зв`язку зі змінами функціональних повноважень директором Департаменту 25.03.2020 був виданий наказ №30-о "Про зміну структури Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій", яким, зокрема, ліквідовувався відділ зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків та скорочувалися посади начальника відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків - 1 посада і 3 посади головних спеціалістів відділу зовнішньоекономічної діяльності управління інвестиційної політики та зовнішньоекономічних зв`язків. Зобов`язано відділ управління персоналом та правового забезпечення попередити працівників, посади яких скорочуються, про можливе наступне звільнення у зв`язку зі зміною структури Департаменту та про зміну істотних умов державної служби (а.с. 142-144).

На виконання даного наказу 25.03.2020 ОСОБА_1 вручено персональне попередження про наступне звільнення, з яким той ознайомився під підпис (а.с. 144-145).

Не погоджуючись із правомірністю наказу відповідача від 25.03.2020 №30-о, позивач звернувся до суду з даним позовом вимагаючи його скасування, оскільки вважає, що таким чином відбувається примушування його до звільнення із займаної посади.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У справах про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суд, відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, перш за все має перевірити чи прийняте таке рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як свідчить зміст спірного наказу він був прийнятий відповідно до Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Закону України "Про державну службу", постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 №179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" з урахуванням розпорядження голови облдержадміністрації від 17.01.2020 №36 "Про упорядкування структури облдержадміністрації" (зі змінами) в частині передачі повноважень з питань праці, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції та соціального діалогу від Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій облдержадміністрації.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України від 09.04.1999 №586-XIV "Про місцеві державні адміністрації" склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

Згідно з ч. 1 ст. 6 цього ж Закону на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 №179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" передбачено види структурних підрозділів, які утворюються у складі апарату центральних органів виконавчої влади (крім міністерств), до яких відносяться, зокрема, департамент, управління (самостійний відділ), відділ у складі департаменту (управління) тощо.

Відповідно до Положення про Департамент економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА, затвердженого розпорядженням голови Полтавської ОДА від 24.03.2020 №160, директор Департаменту видає у межах своїх повноважень накази, організовує контроль за їх виконанням, подає на затвердження голові облдержадміністрації структуру Департаменту в межах визначеної граничної чисельності та фонду оплати праці його працівників, подає на затвердження голові облдержадміністрації проєкти кошторису та штатного розпису Департаменту в межах визначеної граничної чисельності та фонду оплати його працівників (а.с. 117-130).

Таким чином, очевидним є те, що спірний наказ був прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свій позов, стверджує, що спірний наказ - це прямий причинно-наслідковий зв`язок між подіями щодо видавлювання з Департаменту його, як викривача корупції, інваліда армії 2 групи та хворого на туберкульоз. За твердженням позивача, при його звільненні відповідач керувався виключно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", незважаючи на гарантії передбачені ст. 43 Конституції України, ст.ст. 32, 172 КЗпП України, ст. 69 Закону України "Про охорону здоров`я", ст. 534 Закону України "Про запобігання корупції".

Перевіряючи мотиви наведені відповідачем, суд встановив, що відповідно до положень ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 6 статті 32 КЗпП України передбачено, що працівник, який повідомив про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", вчинених іншою особою, не може бути звільнений чи змушений до звільнення, притягнутий до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з таким повідомленням або підданий іншим негативним заходам впливу, або загрозі таких заходів впливу. Викривачі корупції користуються також іншими правами та гарантіями захисту, встановленими Законом України "Про запобігання корупції".

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Згідно з ч. 7 ст. 69 Основ законодавства України про охорону здоров`я індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Частиною 1 статті 534 Закону України "Про запобігання корупції" встановлено, що викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Аналізуючи вищенаведені нормативно-правові акти, зазначені позивачем у якості підстави пред`явлення позову, суд встановив, що у розрізі фабули даної справи усі ці норми можуть бути застосовані у випадку звільнення працівника або погіршення умов його праці.

Всупереч цьому спірний наказ не містить будь-яких приписів щодо звільнення чи погіршення умов праці позивача, оскільки в ньому вирішуються лише питання, що пов`язані зі зміною структури Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської ОДА. При цьому сам по собі факт попередження позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку зі зміною структури Департаменту, ще не свідчить про порушення права позивача на працю, оскільки звільнення, як такого не відбулося.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне вказати, що завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Тобто, необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є:

- безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах;

- володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав;

- вчинення неправомірного зазіхання державою на ці права у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права набувають ознак порушених.

Наявність усіх цих ознак у нерозривній сукупності є необхідною передумовою для одержання особою правового захисту та можливого застосування в подальшому державою заходів примусу на поновлення порушеного права шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

У випадку ж коли рішення суб`єкта владних повноважень в цих відносинах не створюють для особи адміністративно-правових наслідків, то фактично має місце позов спрямований не на відновлення порушених прав, а на досягнення інших цілей, забезпечення яких не відповідає встановленим статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства.

Таким чином, особа може претендувати на захист своїх прав у судовому порядку лише в тому випадку, якщо вона є учасником відповідних відносин і в цих відносинах певним чином були порушені, невизнані або оспорені її права, свободи чи інтереси. В іншому випадку така особа не може бути носієм порушеного права, а отже вона не може бути суб`єктом права на судовий захист.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав і, у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, оскільки право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.10.2015 №21-2497а15 та від 27.10.2015 №21-3658а15.

ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про скасування наказу відповідача, зазначив про порушення його трудових прав, однак доказів таких порушень не надав, а суд таких не виявив, у зв`язку з чим відсутні й обставини, які б породжували певні права чи обов`язки для позивача.

З огляду на вищезазначене, зокрема, встановлені судом обставини правомочності відповідача на прийняття оспореного наказу та відсутність обставин, які свідчать про порушення трудових прав позивача, у ОСОБА_1 відсутнє порушене право, яке би потребувало судового захисту.

У зв`язку з цим безпідставними суд визнає і посилання позивача на порушення відповідачем приписів статті 534 Закону України "Про запобігання корупції", оскільки порушення трудових прав позивача, як вже встановлено судом, взагалі не відбулося, в тому числі й як викривача. Більш того, як стверджує сам позивач, практично весь 2019 рік він перебував на лікарняному. 14.11.2019 він надіслав голові ОДА звіт про свою антикорупційну діяльність протягом минулого року. 28.12.2019 вийшов з лікарняного і приступив до роботи.

Тобто, протягом майже всього 2019 року, який передував виходу на роботу, позивач ніякої трудової діяльності, в тому числі й антикорупційної, не здійснював з об`єктивних причин, що пов`язані з його лікуванням. Тому твердження позивача про порушення його прав як викривача, з огляду на цю об`єктивну обставину, суд визнає нічим не підтвердженим суб`єктивним судженням, яке не має ніякого зв`язку з дійсністю.

На підставі встановлених фактичних обставин справи та аналізу норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність рішення відповідача з одного боку та відсутність порушених прав позивача, які потребували б судового захисту, з іншого.

За відсутності підстав для задоволення основної вимоги позивача відсутні й підстави для задоволення похідної вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову суд відмовляє у повному обсязі за безпідставністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту економічного розвитку, торгівлі та залучення інвестицій Полтавської обласної державної адміністрації (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36000, ) про скасування наказу - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень та пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун