Справа № 500/353/20
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/353/20 пров. № А/857/2992/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Юник А.А.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (головуючий суддя: Мартиць О.І., місце ухвалення - м. Тернопіль, дата складення повного тексту рішення - 20.02.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов, -

встановив:

ОСОБА_1 , 30.01.2020 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати протиправними та скасувати:

- постанову Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про стягнення виконавчого збору ВП № 59733272 від 07.08.2019;

- постанову Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 59733272 від 21.01.2020.

Обґрунтовує позов тим, що Тернопільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області після реорганізації Тернопільським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесені спірні постанови під час виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в справі №598/1640/14-ц від 02.04.2018.

На думку позивача державний виконавець не вчинив дій, передбачених нормами Закону України "Про виконавче провадження", щодо примусового виконання рішення суду, а 26.12.2019 стягувачем у виконавчому провадженні ПАТ "УкрСиббанк" подано заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з добровільною сплатою позивачем заборгованості та судового збору. Враховуючи, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору та витрат у виконавчому провадженні є фактичне виконання судового рішення і вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, то в даному випадку безпосереднє виконання виконавчого документу відсутнє. Факт виконання рішення суду державним виконавцем і дій, спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з позивача не мали місце, оскільки сума з боржника на користь стягувача в примусовому порядку стягнута не була, з урахуванням того, що між кредитором та боржником були погоджені умови погашення боргу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення є необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи, є незаконним, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задоволити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено того, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору та витрат у виконавчому провадженні є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення. Оскільки окрім формального винесення постанови про відкриття виконавчого провадження жодних інших дій державний виконавець не вчинив, а тому вважає, що в органу ДВС не було жодної підстави для стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 08.05.2019 видано виконавчий лист № 598/1640/14-ц про стягнення на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.07.2008 в розмірі 66025,44 доларів США, з яких 41584,09 долари США заборгованість за кредитом, 21495,29 долари США заборгованість по процентам за користування кредитом, 34992,03 грн заборгованість по сплаті пені. А також постановлено стягнути на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 5481 грн.

Акціонерне товариство "УкрСиббанк", 06.08.2019 подало до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області заяву про прийняття виконавчого документу до виконання та примусове виконання рішення суду.

На підставі вказаної вище заяви акціонерного товариства "УкрСиббанк" 07.08.2019 державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 598/1640/14-ц виданого 08.05.2019 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь АТ "УкрСиббанк" заборгованість в сумі 66025,44 доларів США та 5481 грн. судових витрат.

Цю постанову, 09.08.2019 направлено позивачу за місцем проживання.

Державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, 07.08.2019 винесено спірну постанову про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 6602,54 долари США та 548,10 грн.

Також, 21.01.2020 Тернопільським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №59733272.

Не погоджуючись з прийнятими відповідачем постановами та вважаючи їх протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець приймаючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України про виконавче провадження, оскільки при здійсненні виконавчого провадження №59733272 вживались заходи примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №598/1640/14-ц виданого 08.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 в користь АТ "УкрСиббанк" заборгованості в сумі 66025,44 доларів США та 5481 грн. судових витрат, що підтверджується винесеними державним виконавцем постанов для виконання рішення суду в примусовому порядку. Початком примусового виконання у розумінні Закону України "Про виконавче провадження" є винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Умовою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", якщо виконавчий збір не стягнуто. В підсумку зазначає, що закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", як це має місце у спірних правовідносинах, є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Крім цього зазначає, що враховуючи понесенні державним виконавцем витрати виконавчого провадження ВП №59733272 та норми статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) правомірно винесено 21.01.2020 постанову ВП №59733272 про стягнення з боржника ОСОБА_1 витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 142 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини 1 та статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини п`ятої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами 2 та 3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Крім того, пунктом 1 частини п`ятої вказаної статті передбачає, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Аналіз наведеного свідчить про те, що виконавчий збір стягується при відкритті виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Іншими заходами примусового характеру, що передбачені цим Законом, у разі виконання рішення немайнового характеру можуть бути заходи, які передбачені статтями 64-67 Закону.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Відтак, виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до виконання рішення.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

З матеріалів виконавчого провадження № 59733272 встановлено, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 598/1640/14-ц, виданого 02.04.2018, оскільки як видно з повідомлення стягувача № 1643/19 від 26.12.2019 борг боржником самостійно сплачено в повному обсязі.

Таким чином, зазначенні обставини у своїй сукупності підтверджують відсутність у державного виконавця підстав для стягнення виконавчого збору в розмірі, який визначений у постанові від 07.08.2019 про стягнення виконавчого збору, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18.

Щодо постанови Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 59733272 від 21.01.2020, то суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки вказана постанова винесена на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 07.08.2019 ВП № 59733242, тобто є похідною, а тому вимога про її скасування також підлягає задоволенню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справа № 260/1261/18.

Суд апеляційної інстанції, також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи встановленні обставини справи суд апеляційної інстанції дійшов до переконання, що заявлені вимоги позивача про визнання незаконними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору від 07.08.2019 ВП № 59733242 і стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 21.01.2020 ВП № 59733272 є підставними, а відтак їх слід задовольнити.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 1625, 84 грн (квитанція № 0.0..1 від 28.01.2020), за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн (квитанція № 0.0..1 від 25.03.2020).

Оскільки, позовні вимоги задоволено повністю, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, судовий збір необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), на користь позивача в сумі 2887,05 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при відмові в задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 287, 313, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 500/353/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області про стягнення виконавчого збору ВП № 59733272 від 07.08.2019;

Визнати протиправною та скасувати постанови Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 59733272 від 21.01.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (код ЄДРПОУ - 34905338) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2887 грн 05 коп (дві тисячі вісімсот вісімдесят сім гривень п`ять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін