Справа № 200/1686/20-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 р. Справа№200/1686/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А., при секретарі - Гуменній В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що відмова відповідача у вклеюванні нової фотокартки у зв`язку із досягненням ним 45 років, яка викладена у листі Центрального районного відділу у місті Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 19.12.2019 року, суперечить вимогам Положення про паспорт громадянина України, що затверджене постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року, яке було чинним та підлягало застосуванню на час вирішення спірного питання. Дії відповідача щодо відмови у вклеюванні нової фотокартки до паспорту громадянина України вчинені необґрунтовано, без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (зокрема, того, що позивач не надавав згоду на обробку персональних даних та на обмін паспорту на паспорт нового зразку), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані. Також позивач зазначає, що така відмова є втручанням у його права, та не відповідає положенням Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних. Додатково вказує, що пропустив строк звернення за вклеюванням фотокартки з підстав догляду за хворою матір`ю, яка була на його утриманні та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку наведеним позивач просить суд зобов`язати відповідача вклеїти в паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 08.06.1999 року Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 , фотокартку у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що приймаючи рішення у спірних правовідносинах, він керувався положеннями чинних на той час нормативних-правових актів, зокрема, Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року № 5492-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України». Законодавство передбачає можливість вклеювання фотокартки до паспорту громадянина України у формі паспортної книжечки лише у разі звернення громадянина з цього приводу до уповноважених органів влади у місячний строк з дня досягнення 45-річного віку. 17.08.2018 року позивачеві виповнилось 45 років. З метою вклеювання до паспорту фотокартки при досягненні ним 45-річного віку позивач повинен був звернутись до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби не пізніш ніж до 17.10.2018 року, але фактично позивач звернувся до Центрального РВ у м. Маріуполь ГУ ДМС у Донецькій області 14.12.2019 року, тобто майже через 15 місяців після дня свого народження. Вказаний термін позивач пропустив, тому відмова у вклеюванні до паспорту фотокартки, на думку відповідача, є законною. Відповідач звернув увагу на відсутність поданих позивачем фотокарток для їх вклеювання. Вказав, що позивач повинен був завчасно звернутись із заявою про вклеювання фотокартки до його паспорта. У спірних правовідносинах відповідач, на його думку, діяв на підставі і в межах повноважень, визначених законодавством. Також відповідач вважає неможливим застосування у справі висновків у зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) (постанова Верховного Суду від 19.09.2018 року) з огляду на те, що у цій справі відсутні ознаки відповідної типової справи. За твердженням відповідача, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року № 393/96-ВР. На підставі зазначеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивачем надано відповідь на відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, в якій позивач просить суд визнати поважними причини ним пропуску строку звернення до відповідача з метою вклеювання фотокартки до його паспорту, оскільки на його утриманні перебувала хвора мати, яка потребувала постійного догляду та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також зазначає, що мешкає зі своїм братом ОСОБА_2 , який є інвалідом другої групи. При вирішенні питання щодо задоволення його позовних вимог просить суд врахувати висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року (справа № 520/4214/19).

Ухвалою від 11.03.2020 року Донецький окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання на 01.04.2020 року о 14 годині 30 хвилин.

Суд відклав розгляд справи з 01.04.2020 року на 06.05.2020 року о 09 год. 30 хв. з метою забезпечення права позивача на ознайомлення з відзивом та надання на нього відповіді, а також для надання відповідачем заперечень на відповідь на відзив.

Позивач, представник відповідача на судове засідання не з`явились, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином.

У відповіді на відзив позивача міститься клопотання, в якому останній просить суд проводити розгляд справи у його відсутність.

Відповідач заяв та клопотань на адресу суду не надіслав, про причини неявки представника на судове засідання суд не повідомив.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорту у формі паспортної книжечки серії НОМЕР_1 . Згідно з паспортними даними позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-10, 25-27).

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 04.10.1973 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15, 32) є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14, 31)

Як встановлено судом за матеріалами справи та не є спірним питанням в даній справі, позивач 14.12.2019 року звернувся до Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області із заявою за вх. № Л-6/6/1436-19 довільної форми, в якій просив вклеїти фотокартку по досягненні ним сорока п`ятирічного віку. У заяві міститься твердження позивача про не надання ним згоди на обробку його персональних даних з подальшим їх передаванням третім особам та внесенням до Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 11, 28, 60, 65, 72, 82).

Центральний районний відділ у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, розглянувши заяву позивача відповідно до Закону України «Про звернення громадян», листом від 19.12.2019 року за вих. № 1402.25-1754/1402.25.1-19 повідомив позивача про відсутність підстав для вклеювання до паспорту зразка 1994 року фотокартки після досягнення ним 45-річного віку. Позивачу було зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 року № 795 внесено зміни до підпункту 6 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», яким визначено, що обмін паспорта здійснюється, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток (а.с. 12-13, 29-30, 66-67, 83-84).

Натомість, згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Центральний районний відділ у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області не є юридичною особою та відноситься до відокремленого підрозділу юридичної особи - Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області.

Отже, саме Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області є належним відповідачем у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується з приписами статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, яка передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, слід дійти висновку, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

За приписами статті 5 Закону України "Про громадянство України" документом, який підтверджує громадянство України, є зокрема паспорт громадянина України.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі по тексту - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України.

Згідно з ч. 1, 2, 4, 5 ст.14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі по тексту - Положення № 2503-ХІІ).

Відповідно до п.п. 3, 5, 7, 8, 12 Положення № 2503-ХІІ бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Записи, вклеювання фотокарток і відмітки у паспорті здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25 - і 45-річного віку провадиться у п`ятиденний термін.

Пунктом 16 Положення № 2503-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав обміну паспорта, а саме - зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові; встановлення розбіжностей у записах; непридатності для користування.

Отже, чинними на момент звернення заявника Законом № 5492-VI та Положенням № 2503-ХІІ передбачено існування двох форм паспорта громадянина України: книжечка і картка.

Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі по тексту - Порядок № 302) запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру:

з 1 січня 2016 року оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

з 1 листопада 2016 року оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 3 Постанови № 302 встановлено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється; паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 1 листопада 2016 року, є чинним протягом строку, на який його було видано. Вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюються відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Відповідно до п. 1-4 Порядку № 302 паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.

Паспорт оформляється особам, які не досягли 18-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 18-річного віку, - на кожні 10 років.

Згідно з пп. 6 п. 6 Порядку № 302 обмін паспорта здійснюється у разі, зокрема, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

За приписами п.10 Порядку № 302 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Головний обчислювальний центр Реєстру) у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Згідно з п.12 Порядку № 302 внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС.

Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС (п.13 Порядку № 302).

Відповідно до п.20 Порядку № 302 документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються особою або її законним представником/уповноваженою особою (далі - заявники) до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за зареєстрованим місцем проживання особи.

Відповідно до п. 131 Порядку № 302 до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук (за згодою особи).

Таким чином, безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні дані особи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 14.12.2019 року при зверненні до Центрального районного відділу у м. Маріуполь Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області із заявою про вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45-річного віку зазначив, що відмовляється отримувати паспорт нового зразка за релігійними переконаннями, а обмеження щодо вклеювання нових карток порушує його основоположні конституційні права.

Разом з тим, позивач звернувся до вказаного органу із пропуском місячного терміну, адже 45 років йому виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Проте як зазначалось вище, Положення № 2503-XII не містить вимоги обміну паспорта у разі звернення за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток після спливу місячного терміну після досягнення 25-річного або 45-річного віку, в той час як постанова № 302 у цьому випадку зобов`язує отримувати новий паспорт у формі ID -картки, який має обмежувальний термін 10 років, до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі.

Отже, норми Порядку № 302, прийнятого на виконання вимог Закону № 5492-VI (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 1474-VІІ), на відміну від норм Положення № 2503-ХІІ (чинного на час виникнення спірних відносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на документування паспортом у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, у разі, якщо такий громадянин досяг 45-річного віку та не звернувся до органів ДМС протягом місяця після цього.

Примушування громадянина до отримання паспорту у вигляді картки з безконтактним електронним носієм є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар.

Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.03.2020 року по справі № 520/4214/19, яку просить врахувати при вирішенні даного спору позивач та з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.09.2018 року по справі № 806/3265/17, а також Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.06.2019 року по справі № 820/155/18, які є обов`язковими для врахування в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При цьому, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14 червня 2007 року).

Однак, у спірних відносинах відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам іншої людини, а відтак, відсутні перешкоди для вклеювання нової фотографії у паспортний документ ОСОБА_1 , оформлений у вигляді книжечки, та примушування позивача до отримання нового паспорту у формі картки з безконтактним електронним носієм.

Слід також зауважити, що дії відповідача щодо відмови у вклеюванні фотографії та рекомендування позивачу здійснити обмін паспорта у формі книжечки на паспорт у формі ID -картки, хоча і вчинені у відповідності до п.6 Порядку № 302, чинного на час виникнення спірних відносин, однак, не враховують приписів п.16 Положення № 2503-ХІІ, які містять вичерпний перелік підстав для обміну паспорту громадянина України, серед яких відсутній пропуск строку для вклеювання фотографії.

Суд вважає за необхідне вказати, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.

Такий висновок суду випливає як з приписів ст.8 Конвенції та сталої практики Європейського Суду з прав людини, так і вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відсутність у паспортному документі позивача нової фотографії, вклеєної після досягнення ОСОБА_1 45-річного віку, створює підстави вважати цей паспортний документ недійсним, що підкреслюється відповідачем по справі.

У свою чергу, відсутність у позивача дійсного паспортного документу суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на охорону здоров`я та соціальний захист, на укладення цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення довіреностей (доручень) іншим особам для здійснення представництва інтересів тощо.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 , відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть його матері зазначає, що не мав змоги звернення за вклеюванням фотокартки у встановлений законодавством строк, оскільки його хвора мати потребувала постійного догляду за нею.

Також позивач причини пропуску місячного строку аргументує доглядом за рідним братом, який, за його твердженням, є інвалідом другої групи, проте матеріалами справи це не підтверджено, тому суд не приймає зазначені доводи позивача до уваги.

Зазначена обставина, а саме догляд позивача за тяжко хворою матір`ю на думку суду, свідчить про поважність причин пропуску ОСОБА_1 місячного строку для вклеювання фотографії після досягнення 45-річного віку.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що Центральний районний відділ у м. Маріуполі Головного територіального відділу Державної міграційної служби України у Донецькій області, відмовляючи позивачеві у вклеюванні нової фотографії до паспортного документу у формі книжечки хоча й діяв відповідно до пункту 6 Порядку № 302, разом з цим без урахування всіх обставин, які мали значення для вчинення ним відповідних дій, не дотримавшись справедливого балансу між приписами цього Порядку та інтересами позивача, який має певні перешкоди для реалізації своїх прав та виконання обов`язків, тобто з порушенням принципу пропорційності, що є неприпустимим в демократичному суспільстві.

Беручи до уваги вищенаведене, доводи відповідача щодо того, що Центральним районним відділом у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області не створено перешкод позивачу у реалізації права на отримання паспорта громадянина України/або вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки по досягненню певного віку, суд вважає необґрунтованими.

Отже, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Центральний районний відділ у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області безпідставно розглянув заяву позивача у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», оскільки із змісту заяви вбачається, що позивач звернувся з метою оформлення паспорта зразка 1994 року, а саме, вклеювання нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років, а не у формі звернення громадян.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням ним 45 років.

При цьому, законодавством не передбачено іншого належного способу захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах, ніж зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта позивача зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років.

Разом із цим керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України та встановленою протиправністю дій відповідача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у вклеюванні фотографії в паспорт у формі паспортної книжки фотографії при досягненні ОСОБА_1 45- річного віку.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Беручи до уваги принципову позицію відповідача по справі щодо відсутності винятків із правила, встановленого пунктом 6 Порядку № 302, враховуючи, що відповідач наполягає на неможливості вклеювання нової фотографії у паспорт позивача з огляду на пропуск ним місячного строку, суд доходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вклеїти в паспорт фотокартку у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Як вбачається із квитанції № 33 від 08.02.2020 року (а.с. 5) позивач сплатив суму судового збору у розмірі 840, 80 грн.

Відповідно до положень частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, судовий збір у розмірі 840, 80 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 133, 139, 242, 244-250, 255, 262, 295, 297, 382 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, буд. 20, ) про зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 вклеїти до паспорта серії НОМЕР_1 громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , 08.06.1999 року Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45-ти років.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , 08.06.1999 року Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області, нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45-ти років.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) на користь ОСОБА_1 .

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.05.2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити сторонам, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 КАС України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В.А. Голуб