Справа № 140/591/20
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2020-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

06 травня 2020 рокуЛуцькСправа № 140/591/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Селянського (фермерського) господарства «Руслана» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство «Руслана» (далі -позивач) звернулося з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Волинській області, відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та скасувати наказ від 09.12.2019 № 3-3169/15-19-СГ щодо відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 40 га, яка перебуває у користуванні позивача згідно державного акту на право постійного користування серії ВЛ № 0060, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 1 від 15.12.1994, що розташована за межами населених пунктів Любитівської сільської Ради Ковельського району Волинської області; 2) зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надати позивачу дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 40 га, яка перебуває у користуванні позивача згідно державного акту на право постійного користування серії ВЛ № 0060, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1 від 15.12.1994, що розташована за межами населених пунктів Любитівської сільської Ради Ковельського району Волинської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач наказом від 09.12.2019 № 3-3169/15-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» відмовив позивачу в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 13,00 га, яка перебуває в користуванні згідно державного акту на право постійного користування землею, серія ВЛ 0060, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.12.1994 за № 1, розташовану за межами населених пунктів Любитівської сільської ради Ковельського району, для ведення селянського (фермерського) господарства, з таких підстав: у зв`язку зі смертю користувача земельної ділянки. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона суперечить вимогам статті 123 Земельного кодексу України, якою встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 40,00 га, яка перебуває в користуванні.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 02.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

24.03.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Вказав, що 13.11.2019 до Головного управління звернувся голова СФГ «Руслана» Себестиянович Руслан Миколайович із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 13,00 га, яка перебуває в користуванні згідно державного акту на право постійного користування землею, серія BJI № 0060, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.12.1994 за № 1, розташовану за межами населених пунктів Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області, для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказана заява зареєстрована в Головному управлінні 13.11.2019 за № С- 4094/0/94/19.

Відповідно до наказу від 09.12.2019 № 3-3169/15-19-СГ Головним управлінням відмовлено голові СФГ «Руслана» ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 13,00 га, яка перебуває в користуванні згідно державного акту на право постійного користування землею, серія BJI № 0060 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.12.1994 за №1, розташовану за межами населених пунктів Любитівської сільської ради Ковельського району Волинської області, у зв`язку зі смертю користувача земельної ділянки.

Щодо площі земельної ділянки, що зазначена в наказі, то відповідач зазначив наступне. Як вбачається з копії Державного акту на право постійного користування землею ОСОБА_2 надається у постійне користування земельна ділянка площею 13,00 га. Така ж сама площа зазначена в графі Кількісна характеристика земель, наданих у постійне користування. Будь-які зміни до площі земельної ділянки у вказаному державному акті, а саме в графі Зміни в землекористуванні та Кількісна характеристика земель, наданих у постійне користування, не відображені, що є порушенням пункту 3.5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право постійного користування землею, договорів на право власності на землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 28 від 15.04.1993. Крім того, в державному фонді документації із землеустрою відсутній архівний примірник державного акта на право постійного користування виданого на ім`я ОСОБА_2 із внесеними змінами.

Відповідно до частини 3 статті 407 Цивільного кодексу України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

При цьому єдиним належним і допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі є наявність правовстановлюючого документа.

Проте, позивачем не надано документів на підтвердження наявності у фермерського господарства оформленого права постійного користування спірною земельною ділянкою. Натомість наданий державний акт, яким посвідчено права постійного користування земельною ділянкою серії BJI № 0060 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 1 від 15.12.1994, втратив свою чинність після смерті гр. ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно частини 2 статті 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства).

Відповідно до статті 23 Закону України "Про фермерське господарство" визначено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Приписами частини 1 статті 1225 цього ж Кодексу визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою згадана стаття не містить.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Таким чином, відповідач вважає, що селянське (фермерське) господарство «Руслана», не звільняє як юридичну особу - позивача у даній справі, від вчинення дій по належному оформленню права землекористування.

На думку Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, позивач не позбавлений права звернутися із заявою про надання спірної земельної ділянки, яка використовувалась для ведення фермерського господарства, в оренду для ведення фермерського господарства.

30.03.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Із обґрунтуванням відповідача позивач не згідний, вважає їх такими, що викладені із вигідною для відповідача неточністю, трактування матеріалів справи є однобічними, та такими, що вводять суд в оману.

В позовній заяві вказано про зміни засновника фермерського селянського господарства «Руслана» за 2001 рік. ОСОБА_2 своєю заявою передав право засновника зазначеного фермерського господарства ОСОБА_4 . Тому відмову, на якій наголошує відповідач у відзиві, про яку зазначено в наказі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 09.12.2019 № 3-3169/15-19-СГ, а саме «смерть користувача земельної ділянки», позивач вважає абсурдною та неправомірною, як і ігнорування ОСОБА_4 , як засновника СФГ «Руслана». Відповідач при такому трактуванні необґрунтованої причини відмови замовчує той факт, що відповідно до вимого ст.ст. 51-53 Земельного кодексу України відповідної редакції 1994 року земельні ділянки для ведення фермерського господарства надавались громадянам, тому питання зазначеного прізвища та ініціалів фізичної особи в державному акті постійного користування є нормою діючого на той час законодавства.

В своєму відзиві відповідач ігнорує той факт, що земельні ділянки надавались СФГ «Руслана» на підставі Рішень Ковельської районної ради народних депутатів Ковельського району Волинської області від 25.11.1994 № 2/5 та від 23.03.1994 № 15/5 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 10 га і 3 га (пасовищ) із земель Любитівської сільської ради. Також, в подальшому за відповідними заявами ОСОБА_2 було надано для розширення власного селянського фермерського господарства згідно Рішень № 3/8 від 24.05.1995 та № 8/8 від 19.09.1996 земельні ділянки із числа земель запасу Любитівської сільської ради площею - 12 га та - 15 га відповідно. Тому питання наявності у госпогтарства в обробітку згідно вказаних рішень вже багато років саме 40 га. відповідачем замовчується.

06.04.2020 на адресу суду надійшли заперечення від ГУ Держгеокадастру у Волинській області. Головне управління вважає, що доводи, які викладені у відповіді на відзив Селянського (фермерського) господарства «Руслана» є безпідставними та не відповідають вимогам земельного законодавства з огляду на наступне.

Позивач, у відповіді на відзив зазначає, що Головне управління ігнорує той факт, що земельні ділянки надавались СФГ «Руслана» на підставі рішень Ковельської районної ради народних депутатів Ковельського району Волинської області від 25.11.1994 №2/5 та від 23.03.1994 №15/5 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 10 га та 3 га (пасовищ) із земель Любитівської сільської ради. Пізніше за заявою ОСОБА_2 було надано для розширення власного селянського фермерського господарства згідно Рішень №3/8 від 24.05.1995 та №8/8 від 19.09.1996 земельні ділянки із числа земель запасу Любитівської сільської ради площею - 12 га та 15 га.

Однак, як вбачається з копії Державного акту на право постійного користування землею ОСОБА_2 надається у постійне користування земельна ділянка площею 13,00 га. Така ж сама площа зазначена в графі Кількісна характеристика земель, наданих у постійне користування. Будь-які зміни до площі земельної ділянки у вказаному державному акті, а саме в графі Зміни в землекористуванні та Кількісна характеристика земель, наданих у постійне користування, не відображені, що є порушенням пункту 3.5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право постійного користування землею, договорів на право власності на землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 28 від 15.04.1993 року.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі підлягає до закриття з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Відповідно до Свідоцтва № 20139527 від 16.12.1994 згідно Розпорядження Ковельської районної ради № 68-рв від 15.12.1994 було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Руслана».

За заявами засновником СФГ «Руслана», ОСОБА_2 , до Ковельської районної ради щодо надання земельних ділянок для організації та розширення селянського (фермерського) господарства рішеннями Ковельської районної Ради Волинської області № 2/5 від 25.11.1994 та № 15/5 від 23.03.1994 було надано земельні ділянки сільськогосподарських угідь площею 10 га і 3 га (пасовищ) із земель Любитівської сільської ради. Також, в подальшому за відповідними заявами ОСОБА_2 було надано для розширення власного селянського фермерського господарства згідно Рішень № 3/8 від 24.05.1995 та № 8/8 від 19.09.1996 земельні ділянки із числа земель запасу Любитівської сільської ради площею - 12 га та -15 га відповідно.

12.12.2001 згідно заяви ОСОБА_2 голові Ковельської районної державної адміністрації, зареєстрованої в приватного нотаріуса Л.В. Дуда від 12.12.2001, повноваження засновника СФГ «Руслана» перейшли до його сина, ОСОБА_4 .

27.02.2002 Ковельська РДА внесла зміни в Статут СФГ «Руслана», де зазначається засновником ОСОБА_4 .

У 2004 році з числа членів СФГ «Руслана» були виключені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у зв`язку із смертю останніх.

09.11.2019 голова СФГ «Руслана», ОСОБА_4 , звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою, в якій просив надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 40 га.

09.12.2019 ГУ Держгеокадастру у Волинській області винесло наказ № 3-3169/15-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено голові СФГ «Руслана» ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 13,00 га, яка перебуває в користуванні згідно державного акту на право постійного користування землею, серія BJI № 0060 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.12.1994 за №1, розташовану за межами населених пунктів Любитівської сільської ради Ковельського району, для ведення селянського (фермерського) господарства, у зв`язку зі смертю користувача земельної ділянки.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Тобто, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Позовні вимоги у даній справі ґрунтуються на доводах позивача щодо протиправності наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 09.12.2019 № 3-3169/15-19-СГ як суб`єкта владних повноважень щодо безпідставності відмови Селянському (фермерському) господарству «Руслана» у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 40,00 га, що перебувала в постійному користуванні господарства на підставі рішень Ковельської районної Ради Волинської області № 2/5 від 25.11.1994 та № 15/5 від 23.03.1994 (надано земельні ділянки сільськогосподарських угідь площею 10 га і 3 га (пасовищ) із земель Любитівської сільської ради ОСОБА_2 ), рішення № 3/8 від 24.05.1995 та № 8/8 від 19.09.1996 (надано земельні ділянки із числа земель запасу Любитівської сільської ради площею - 12 га та -15 га відповідно).

За змістом статтей 92, 95 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, установленому законом.

Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до частин другої і третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З аналізу положень указаних норм законодавства слідує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статті 20 Господарського кодексу України).

Тобто, факт правомірного володіння та користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права.

Вказане свідчить на користь того, що позивачу, як він вважає, законно належить право постійного користування спірними земельними ділянками, а отже він наділений правом на звернення до суду з метою захисту свого порушеного права.

За змістом положень наведених вище норм права, суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Так, судом встановлено, що у даній справі предметом спору є наявність у позивача права користування земельними ділянками, яке було надано його батькові (засновнику Селянського (фермерського) господарства «Руслана»). При цьому, позивачем вказано, що він має право на користування земельними ділянками площею 40,00 га, а відповідач зазначає, що згідно державного акту на право постійного користування землею, серія BJI № 0060, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15.12.1994 за № 1, позивач користується землею загальною площею 13,00 га.

Тобто, підставою для звернення позивача із заявою до відповідача і в подальшому підставою для відмови позивачу є право останнього на користування відповідними земельними ділянками.

Вирішуючи питання про наявність перешкод для розгляду справи по суті, суд виходить із дійсної правової природи спірних суспільних відносин, які хоча і відбуваються за участю владного суб`єкта - органу виконавчої влади, проте стосуються виключно права цивільного, а саме, права постійного користування земельною ділянкою.

У постановах від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18), від 18.04.2018 у справі № 607/10615/15-а (провадження № 11-288апп18, від 06.06.2018 у справі № 826/26536/15 (провадження № 11-505апп18), від 06.06.2018 у справі № 804/3509/17 (провадження № 11-482апп18) Верховний Суд зазначає, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Більше того, зі свого боку відповідач заперечує сам факт права постійного користування означеними земельними ділянками СФГ «Руслана» в розмірі 40,00 га, позаяк таке не було оформлене у встановленому порядку. Окрім того зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою не підлягає переданню від користувача в порядку спадкування.

Отже, у цій справі існує невирішений спір щодо належності права постійного користування на земельну ділянку, а також наявний спір щодо розміру такої ділянки, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом щодо захисту його права у сфері земельних відносин, що означає, що спірні правовідносини виникли поза межами публічно-правових відносин.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у спірному випадку позивач формально оскаржує управлінські рішення владного суб`єкта, проте прагне захистити право цивільне щодо земельної ділянки.

Тому суд зважає, що спір у дійсності не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку владного суб`єкта, а стосується захисту його приватних інтересів, у зв`язку з чим не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що даний спір не є публічно-правовим у розумінні приписів КАС України, оскільки стосується земельних правовідносин позивача та його цивільного права, що свідчить про наявність між сторонами відносин, зокрема, приватноправового характеру, вказане, відповідно унеможливлює розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Згідно пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет і підстави заявлених вимог, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства (враховуючи суб`єктний склад сторін спору).

Відповідно до частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5).

Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з відповідним клопотанням для вирішення питання повернення суми судового збору.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом Селянського (фермерського) господарства «Руслана» до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення, з урахуванням п.3 розділу VI "Прикінцевих положень" КАС України.

Суддя Ф.А. Волдінер