Справа № 620/1336/20
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

07 травня 2020 року Чернігів Справа № 620/1336/20

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Соломко І.І. перевіривши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області, Чернігівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області, Чернігівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області про визнання протиправною відмову, викладену в листі від 24.04.2020 за № 02-10/902 у виплаті допомоги по вагітності та пологам ОСОБА_1 із коштів Фонду соціального страхування України в Чернігівській області на підставі листка непрацездатності серії АДЧ № 949669 від 04.12.2019 згідно поданої заяви-розрахунку від 17.01.2020 та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, ухвалою суду від 21.04.2020 звернуто увагу позивача на відсутність рішення (відмову) відповідача в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, яким відмовлено саме позивачу у виплаті вказаної допомоги та запропоновано позивачу надати суду таке рішення і позовну заяви із зазначенням чіткого та зрозумілого змісту позовних вимог.

04.05.2020 на виконання ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 від позивача на усунення недоліків позовної заяви надано уточнену позовну заяву та лист Фонду соціального страхування України в Чернігівській області від 24.04.2020 № 02-10/902, яким повідомлено позивача про необґрунтованість нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_2 , оскільки остання не набула статусу помічника адвоката та права виконувати пов`язані з цим статусом дії.

Розглянувши подані позивачем документи, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

Отож, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями або рішенням.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд - встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернулася до суду.

На підставі викладеного та з урахуванням приписів статей 2, 5, 9 КАС України, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду конкретним рішенням. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Однак наданий позивачем лист Фонду соціального страхування України в Чернігівській області від 24.04.2020 № 02-10/902, не є нормативно - правовим актом, а також не актом індивідуальної дії, який стосується прав або інтересів позивача, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк, отже не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні частини першої статті 5 та пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, відповідно, не породжує для позивача правових наслідків, не є підставою для виникнення у нього будь - яких прав та обов`язків, отже ніяким чином не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивача, у зв`язку з чим не є предметом публічно - правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів. Крім того, вказаний лист отриманий позивачем після подання позову до суду.

Суд зазначає, що спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, шо стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Отже, вимоги ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 позивачем не виконано.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовну заяву з усіма доданими до неї матеріалами необхідно повернути позивачу.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" зокрема встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Враховуючи наведені вище положення, суд дійшов висновку повернути ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 840,80 грн, сплаченого згідно квитанції № 54913 від 08.04.2020.

Керуючись ст. 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву разом з усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Повернути з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок грн) 80 коп., сплачений згідно квитанції № 54913 від 08.04.2020.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст.ст. 294-297 КАС України.

Суддя І.І. Соломко