Справа № 520/152/20
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 р.Справа № 520/152/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Зеленського В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.01.20 у справі № 520/152/20

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області

про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі також - відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) від 05 грудня 2019 року № 417-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну Міграційну службу України (, адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) повторно розглянути заяву про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 статусу визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- витребувати з ГУ ДМС України в Харківській області матеріали особистої справи шукача притулку громадянина РФ ОСОБА_1 ;

- слухання справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом ОСОБА_1 в судове засідання;

- звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року адміністративну справу № 520/152/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії вирішено передати за підсудністю до Львівського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати дану ухвалу, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що передача адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії до Львівського окружного адміністративного суду створить перешкоди у доступі до правосуддя і, водночас, покладе на позивача додатковий непомірний тягар, в тому числі і матеріальний, оскільки житла у м. Львові позивач не має, лише місце реєстрації, для проїзду з м. Харкова до м. Львова потрібно буде купляти квитки. До апеляційної скарги додає копію Договору оренди квартири від 15.12.2019 на підтвердження проживання у м. Харкові.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Просить врахувати висновки Другого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 березня 2020 у справі №520/153/20. Уважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотивами оскаржуваної ухвали суду першої інстанції є те, що даний адміністративний позов не підсудний Харківському окружному адміністративному суду з урахуванням територіальної юрисдикції, визначеної частиною першою статті 25 КАС України, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 29 КАС України є підставою для передачі справи до належного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно із частиною першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 4 КАС України адміністративний суд - це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил інстанційної, предметної та територіальної підсудності.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Поняття «підсудність» розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім, як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статтей 25-30 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 25 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що КАС України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Отже, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

Тобто, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

Крім того, законодавець, надаючи право позивачу альтернативної підсудності на подачу до суду позову, пов`язує таке право вибору з урахуванням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, перебування чи знаходження цієї особи-позивача.

Слід також зазначити, що відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі за текстом - Закон №1382-ІV).

За статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», документами, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи є: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Аналіз зазначених нормативно-правових норм дає підстави для висновку, що місце проживання - це житло, в якому проживає особа, а реєстрація у встановленому законом порядку місця проживання підтверджується вичерпним переліком певних документів, зокрема, довідкою про звернення за захистом в Україні.

Відповідно до вимог частини першої статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", іноземець, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів визначають «Правила реєстрації місця проживання», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (надалі по тексту Правила №207).

Пунктом 3 Правил №207 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно пункту 4 Правил визначено, що реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до пункту 9 Порядку відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Отже, засвідчення факту місця проживання у публічно-правових відносинах, має бути підтверджено реєстраційними відомостями, внесеними у певний документ, зокрема, у довідку про звернення за захистом в Україні.

Отже, у розумінні статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження), відомості про яке внесено до довідки про звернення за захистом в Україні цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 подано адміністративний позов до Державної міграційної служби України, адресою місцезнаходження якого є м. Київ, вул. Володимирська, 9. Водночас, місцем реєстрації позивача згідно відмітки в його довідці про звернення за захистом в Україні № 009447 є АДРЕСА_2.

Виходячи з викладеного вище, у позивача виникає право вибору звернення з вказаним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва(за місцезнаходженням відповідача) або Львівського окружного адміністративного суду (за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача).

У той же час, в апеляційній скарзі позивач вказує, що місцем його фактичного проживання без реєстрації є АДРЕСА_1.

Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на факт проживання за адресою АДРЕСА_1 , на підтвердження чого до апеляційної скарги додано копію договору оренди квартири від 15.12.2019, оскільки вказані доводи апеляційної скарги ґрунтуються на хибному тлумаченні скаржником положень статті 25 КАС України.

Більше того, копія договору оренди квартири від 15.12.2019, яка до суду першої інстанції позивачем не подавалася, на підтвердження неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього позивачем доказів не надано, з урахуванням положень частини третьої та четвертої статті 308 КАС України, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається та не досліджується.

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує, що терміни «місце проживання (перебування, знаходження)» чинне законодавство пов`язує саме з зареєстрованим у встановленому Законом України №1382-ІV порядку проживанням особи, а не з її фактичним перебуванням.

Позивачем не додано до позову належних доказів на підтвердження факту його проживання (перебування) на території Харківської області, який зареєстрований у визначеному законом порядку.

Відтак, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання (перебування, знаходження) позивача «зареєстрованим у встановленому законом порядку» для цілей застосування статті 25 КАС України при визначені підсудності такої справи.

Зважаючи на вищевикладене та вимоги статті 25, частини першої статті 318 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа не підсудна Харківському окружному адміністративному суду, а її розгляд має здійснюватися за правилами територіальної підсудності Львівським окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на м. Львів.

Отже, колегія суддів уважає, що висновок суду першої інстанції про те, що за територіальною підсудністю справа має розглядатись Львівським окружним адміністративним судом, ґрунтується на правильному застосування норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що статтею 195 КАС України визначено умови і порядок, за яких позивач зможе брати участь у судових засіданнях Львівського окружного адміністративного суду дистанційно, - в режимі відеоконференції.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №520/152/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.В. Зеленський
Судді І.С. Чалий Я.В. П`янова
Повний текст постанови складено 12.05.2020 року