Справа № 380/2149/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/2149/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сакалоша Володимира Миколайовича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання незаконною відмову, зобов`язання здійснити перерахунок пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №72 від 17.01.2020 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788 ОСОБА_1 - протиправним;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років передбачену п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788 періоди роботи:

з 20.02.1992р. по 03.11.1992р. - завідувач ФАП колгоспу "Жовтень",

з 04.11.1992р. по 03.10.1997р. - завідувач ФАП КСП "Стоянів",

з 04.10.1997р. по 02.01.2002р. - завідувач ФАП ТзОВ "Стоянів" с. Збойськ,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 20.12. 2019 року - дати звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Маючи більше ніж 30 років спеціального стажу роботи в закладах охорони здоров`я 20.12.2019 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак, оскаржуваним рішенням відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за відсутності, на переконання позивача, на це правових підстав. Свою відмову ГУ ПФУ у Львівській області мотивує тим, що у ОСОБА_1 відсутній достатній стаж для призначення пенсії, оскільки в період з 20.02.1992 по 02.01.2002 вона працювала на посадах завідувача ФАП колгоспу «Жовтень», КСП «Стоянів» та ТзОВ «Стоянів», які на думку відповідача не відносяться до закладів охорони здоров`я, тому даний період роботи не врахований їй до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років. Позивач вказує, що фельдшерсько-акушерський пункт відноситься до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я, а спірний період діяльності ОСОБА_1 був пов`язаний з наданням медичної допомоги населенню в якості медичної сестри на посаді завідувача фельдшерсько-акушерським пунктом та повинен бути зарахований до спеціального стажу.

ГУ ПФУ у Львівській області надало відзив на позовну заяву (вх. №18840 від 08.04.2020). Відповідач проти позову заперечує, оскаржуване рішення вважає правомірним, та таким що прийняте відповідно до вимог законодавства. Відповідач зазначає, що відповідно до Переліку №385 до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я віднесено фельдшерсько-акушерські пункти (у т.ч. сільських, селищних рад). А згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, позивач працювала у сільськогосподарському ТзОВ «Стоянів», яке не є закладом охорони здоров`я та не було підпорядковано сільським чи селищним радам, а відтак поданими документами не підтверджено роботу заявниці у структурі закладів охорони здоров`я у період з 20.02.1992 по 02.01.2002. Отже, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж роботи який дає право позивачу на призначення пенсії за вислугу років становить лише 18 років 10 місяців 22 дні, що є недостатнім для призначення такого виду пенсії.

З`ясувавши зміст спірних правовідносин, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України.

У період з 1986 по 1988 роки навчалася у Луцькому медичному училищі і здобула спеціальність «медична сестра» що підтверджується копією Диплома НОМЕР_1 вид. 28.12.1988.

Згідно записів Трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 в період з 29.12.2018 по 16.12.2019 працювала на наступних посадах:

- з 29.12.1988 по 04.07.1990 - медсестра оперблоку №2 Волинської обласної лікарні;

- з 04.11.1990 по 14.02.1992 - медсестра хірургічного кабінету поліклініки Лопатинської районної лікарні Радехівського району Львівської області;

- з 20.02.1992 по 03.11.1992 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту колгоспу «Жовтень»;

- з 04.11.1992 по 03.10.1997 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту колективного сільськогосподарського підприємства «Стоянів»;

- 04.10.1997 по 02.01.2002 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянів» с. Збойськ;

- 02.01.2002 по 16.12.2019 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту с. Збоївська Радехівської центральної районної лікарні.

Наказом по ГУОЗ ЛОДА від 28.05.2012 №368 підтверджено вищу категорію медичної сестри зі спеціальності сестринська справа, присвоєною атестаційною комісією при ГУОЗ ЛОДА після проходження післядипломного навчання (підвищення кваліфікації).

Згідно запису у Трудовій книжці, на підставі Наказу №142 від 02.12.2019 згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (за власним бажанням) ОСОБА_1 звільнена з посади завідувача фельдшерсько-акушерського пункту с. Збоївська Радехівської центральної районної лікарні.

Після звільнення ОСОБА_1 звернулася до Радехівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

17.01.2020 ГУ ПФУ у Львівській області прийняло Рішення №72 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідач розглянувши подані документи прийшов до висновку про відсутність правових підстав (умов) для призначення заявниці пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказане рішення обґрунтовано тим, що поданими документами не підтверджено спеціальний стаж заявниці у період роботи з 20.02.1992 по 02.01.2002 у закладі охорони здоров`я. А спеціальний стаж ОСОБА_1 який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на 11.10.2017 становить 18 років 10 місяців 22 дні, а не 26 років і 6 місяців, як встановлено вказаною нормою.

Позивач вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років протиправним та прийнятим з порушенням вимог Конституції України, чинного законодавства України про пенсійне забезпечення та її гарантованих прав, звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд керувався наступним.

Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення, в тому числі, за вислугу років, що є предметом даного спору врегульоване Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон).

Так, нормами ст. 51 Закону передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до ст. 62 Закону, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно зі ст. 52 Закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я.

Так, за змістом абзацу 3 частини 1 статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначено, що заклади охорони здоров`я - підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Згідно п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, в тому числі, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років, на 31 грудня 2015 року- 25 років 6 місяців та у яких на 11.10.2017 років спеціальний стаж становить 26 років 6 місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993 № 909 затверджено вичерпний перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Так, відповідно до п. 2 переліку, право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Згідно з приміткою 2 Постанови № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Як вже встановлено судом позивач у спірні періоди працювала на посадах:

- з 20.02.1992 по 03.11.1992 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту колгоспу «Жовтень»;

- з 04.11.1992 по 03.10.1997 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту колективного сільськогосподарського підприємства «Стоянів»;

- 04.10.1997 по 02.01.2002 - завідувач фельдшерсько-акушерського пункту товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянів» с. Збойськ.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №385 від 28.10.2002 затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад, посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я та посад фахівців у галузі охорони здоров`я з у закладах охорони здоров`я. Пункт 1.2 вказаного Переліку визначає що фельдшерсько-акушерський пункт (у т.ч. сільських та селищних рад) відноситься до амбулаторно-поліклінічних закладів, які у свою чергу є лікувально-профілактичними закладами охорони здоров`я.

Щодо покликань відповідача на пункт 1 пояснень до Переліку, зокрема на те, що фельдшерські, фельдшерсько-акушерські пункти, сільські лікарські амбулаторії та дільничні лікарні організовуються в сільських населених пунктах, об`єктах будівництва за межами населених пунктів, суд зазначає наступне. Колгосп, а пізніше і підприємства у які він був реорганізований, де функціонував фельдшерсько-акушерський пункт у якому на посаді завідувача працювала позивач знаходяться в межах села Збойська Радехівського р-ну, Львівської обл., що на переконання суду не суперечить вимогам вищенаведених нормативно-правових актів.

А що до тверджень відповідача, стосовно того, що фельдшерсько-акушерський пункт був створений та підпорядкований не сільській чи селищній раді, як це передбачено Переліком №385, а ОСОБА_1 працювала у ТзОВ «Стоянів», яке не є закладом охорони здоров`я у розумінні Постанови №909, суд зазначає таке.

Переліком №385 визначено що до амбулаторно-поліклінічних закладів відносяться фельдшерсько-акушерські пункти (у т.ч. сільських та селищних рад). Тобто він передбачає організацію фельдшерсько-акушерських пунктів у тому числі у підпорядкуванні сільських та селищних рад, проте не зокрема, що на переконання суду не забороняє їх організацію за іншою підвідомчістю. Суд повторно наголошує, що законодавцем визначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, які передбачені Переліком №909, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Отже оскільки фельдшерсько-акушерський пункт належить до амбулаторно-поліклінічних закладів, тому роботу ОСОБА_1 за медичною спеціальністю у фельдшерсько-акушерському пункті повинно бути зараховано до спеціального стажу.

При цьому суд вважає за доцільно зазначити, що з записів трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що зміна місця її роботи здійснювалася по переводу, що на думку суду свідчить про безперервний стаж позивача за медичною спеціальністю.

Також суд звертає увагу на наступне. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Проте, відповідач при розгляді заяви позивача віддав перевагу найменш сприятливому для останньої тлумаченню законодавства України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зараховування спірного періоду роботи позивача на посаді завідувача фельдшерсько-акушерського пункту до спеціального стажу.

Водночас положеннями статтею 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням приписів вищезазначених норм, суд приходить до висновку, що позивач у спірний період працювала у закладі охорони здоров`я, у розумінні Основ законодавства України про охорону здоров`я, і така робота у ньому на посаді яка потребує спеціальної медичної освіти дає право на зарахування стажу роботи з 20.02.1992р. по 02.01.2002р. до спеціального стажу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача наявний спеціальний медичний стаж, її посада відносяться до посад медичних працівників, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Відтак, своїми діями щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді завідувача фельдшерсько-акушерського пункту з 20.02.1992 по 03.11.1992 у колгоспі "Жовтень", з 04.11.1992 по 03.10.1997 у КСП "Стоянів", з 04.10.1997 по 02.01.2002 у ТзОВ «Стоянів», відповідач порушив соціальні та трудові права останньої, а тому такі дії є протиправними а оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Стосовно вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області призначити і виплачувати їй пенсію за вислугу років з 20.12. 2019 року - дати звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років суд зазначає наступне.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Таким чином, враховуючи те, що орган Пенсійного фонду відмовив позивачу у зарахуванні до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, спірні періоди роботи суд приходить до висновку, що з урахуванням наведених норм та з метою захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 20.12.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На думку суду, позивач, заявляючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження ГУ ПФУ у Львівській області.

Таким чином, враховуючи викладене, слід дійти висновку, що належним способом захисту прав позивача у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Львівській області №72 від 17.01.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788 ОСОБА_1 ; зобов`язати ГУПФУ у Львівській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років передбачену п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788 періоди роботи: з 20.02.1992 по 02.01.200; та повторно розглянути заяву позивача від 20.12.2019 про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду.

З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1681,60 грн., що документально підтверджується квитанцією №18 від 05.03.2020.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 263, п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №72 від 17.01.2020 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років передбачену п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788 періоди роботи:

з 20.02.1992 р. по 03.11.1992 р. - завідувач ФАП колгоспу "Жовтень",

з 04.11.1992 р. по 03.10.1997 р. - завідувач ФАП КСП "Стоянів",

з 04.10.1997 р. по 02.01.2002 р. - завідувач ФАП ТзОВ "Стоянів" с. Збойськ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2019 про призначення пенсії за вислугу років враховуючи висновки викладені у рішенні суду.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Сакалош