Справа № 200/679/20-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2020 р. Справа№200/679/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він у період з 25 січня 2000 року по 13 листопада 2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

4 листопада 2015 року отримав статус учасника бойових дій.

З військової служби звільнений наказом начальника Східного територіального управління від 21 листопада 2019 року № 87 о/с в запас з правом носіння військової форми одягу за підпунктом «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 13 грудня 2019 року № 262 по стройовій частині.

Позивач зазначає, що відповідно до вимог діючого законодавства він мав право на отримання додаткової відпустки строком 14 календарних днів за кожен рік служби.

Оскільки під час проходження військової служби, зазначені відпустки позивачу не надавались, грошова компенсація за них не виплачувалась, він 13 грудня 2019 року звернувся із письмовим запитом до командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, в якому просив надати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону.

28 грудня 2019 року позивач отримав письмову відповідь від командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, з якої дізнався, що йому було відмовлено у задоволені його заяви.

Позивач вважає, що відмова військової частини виплати таку компенсацію є протиправною та такою, що порушує його конституційні права (а.с. 1-5).

У відзиві на адміністративний позов відповідач не погоджується із позовною заявою, свою правову позицію обґрунтовує наступним.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України з 25 січня 2000 року по 13 грудня 2019 року. За час проходження військової служби у вказаній військовій частині отримав статус учасника бойових дій.

У відповідності до наказу начальника Східного територіального управління Національної гвардії України від 21 листопада 2019 року № 87 о/с старшого прапорщика ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас з 13 грудня 2019 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 13 грудня 2019 року № 262 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із його звільненням з військової служби.

Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України старший прапорщик позивач із рапортом про надання йому додаткових відпусток, як учаснику бойових дій не звертався.

У відповідності до вимог діючого законодавства особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Позивач під час його звільнення та виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України усно чи письмово про надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій або грошової компенсації за неї не звертався, а під час свого звільнення, зауважень про виключення зі списків військової частини у зв`язку із наявністю заборгованостей перед ним не заявляв.

Крім цього відповідач зазначає, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки пунктом 19 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Також відповідач зазначає, що при звернені до суду із даним позовом позивачем пропущено встановлений законом строк звернення, оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

На підставі зазначеного відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а тому відповідно до ч. 3 ст. 123 цього Кодексу позовну заяву необхідно залишити без розгляду (а.с. 31-33, 44-46).

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року відкрито провадження по справі за даним позовом, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені) (а.с. 15-16).

Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 17 березня 2020 року та витребувано у Маріупольського об`єднаного міського воєнного комісаріату Донецької області додаткові докази по справі (а.с. 36-37).

Ухвалою суду від 17 березня 2020 року підготовче засідання відкладено на 15 квітня 2020 року (а.с. 50-51).

Ухвалою суду від 15 квітня 2020 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 13 травня 2020 року (а.с. 82).

13 травня 2020 року позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явились; про місце, дату, час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 9 цієї ж статті якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, беручи до уваги належне повідомлення сторін про місце, дату та час проведення судового засідання, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача в письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , є громадянином України, має статус учасника бойових дій (а.с. 8-12).

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , , місцезнаходження: 87525, Донецька область, м. Маріуполь, Приморський район, пр.-т Нахімова, буд. 186, відповідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою, державною організацією, основний вид діяльності - діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки з 19 березня 1993 року (а.с. 22-26, 28-30).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, а саме - послужного списку ОСОБА_2 (а.с. 56-63), останній з 25 січня 2000 року був призваний на дійсну військову службу за контрактом з Міністерством внутрішніх справ України та направлений у розпорядження командира в/ч 2240 м. Донецьк; зарахований до лав МВС України (а.с. 66), що також підтверджується копією витягу з наказу військового комісара Маріупольського ОМВК від 24 січня 2000 року № 16 (а.с. 66, 64-65).

У період 2005 року по 2019 рік позивач неодноразово продовжував службу у лавах МВС шляхом укладання відповідних контрактів (а.с. 59, 67-68).

Відповідно до Закону України від 13 березня 2014 року № 876-VII «Про Національну гвардію України», Наказу МВС України від 8 травня 2014 року № 445 17-й окремий спеціальний моторизований батальйон міліції ВВ МВС України, де проходив службу позивач станом на час набрання Законом № 876-VII чинності, перетворений у 17-й окремий батальйон охорони громадського порядку Національної гвардії України (зв.бік а.с. 59).

Указом Президента України від 28 березня 2014 року № 346/2014, наказу командувача НГУ від 7 травня 2018 року № 241 18-й полк оперативного призначення Східного оперативно-територіального об`єднання НГУ перенайменовано у 18-й полк оперативного призначення імені Дмитра Вишневецького НГУ (Військова частина № НОМЕР_1 ) (зв.бік а.с. 59).

Останнє посада позивача начальник варти (командира відділення) відділення начальників варт стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних) стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних) Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) (зв.бік а.с. 59, 60, 76).

4 листопада 2015 року позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с. 12).

Згідно довідок від 6 березня 2018 року № 713 та від 13 грудня 2019 року № 2070 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наявних у матеріалах справи, останній в період з 30 січня 2015 року по 7 червня 2015 року, з 3 липня 2015 року по 8 вересня 2015 року, з 29 вересня 2015 року по 31 січня 2016 року, з 20 січня 2016 року по 15 серпня 2016 року, з 15 вересня 2016 року по 9 липня 2017 року, з 4 серпня 2017 року по 12 жовтня 2017 року, з 3 листопада 2017 року по 17 червня 2018 року, з 14 липня 2018 року по 9 вересня 2018 року, з 30 вересня 2018 року по 7 січня 2019 року, з 19 січня 2019 року по 16 червня 2019 року, з 13 липня 2019 року по 30 вересня 2019 року, з 22 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції ОТУ «Донецьк» (а.с. 69, 73).

Участь позивача у бойових діях протягом зазначених періодів підтверджується і наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 13 грудня 2019 року № 262 та записами у військовому білеті (а.с. 74, 76).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 13 грудня 2019 року № 262 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 (Г-018840), який здав справи і обов`язки за посадою начальника варти (командира відділення) відділення начальників варт стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних) стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку), звільненого відповідно до ст. 26 ч. 5 п. 2 згідно з підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особового періоду) «Про військовий обов`язок і військову службу», з військової служби наказом начальника Східного територіального управління від 21 листопада 2019 року № 87 о/с в запас з правом носіння військової форми одягу, та направлено на військовий облік до Маріупольського ОМВК Донецької області з 13 грудня 2019 року (а.с. 70, 74).

Зазначеним наказом передбачено виплатити ОСОБА_2 премію за період з 1 по 13 грудня 2019 року у розмірі 125% від посадового окладу (абз. 2) та утримати грошове забезпечення за 4 календарних дні надлишково використаної основної щорічної відпустки за 2019 рік.

Відповідно до абз. 4 цього наказу додаткова відпустка ОСОБА_2 за 2018, 2019 роки, як учаснику бойових дій не надавалась.

Далі за змістом наказу розрахована вислуга років ОСОБА_2 , а також зазначено, що останній брав участь в антитерористичній операції або забезпечені її проведення з: 30 січня 2015 року по 7 червня 2015 року, з 3 липня 2015 року по 8 вересня 2015 року, з 29 вересня 2015 року по 31 січня 2016 року, з 20 січня 2016 року по 15 серпня 2016 року, з 15 вересня 2016 року по 9 липня 2017 року, з 4 серпня 2017 року по 12 жовтня 2017 року, з 3 листопада 2017 року по 17 червня 2018 року, з 14 липня 2018 року по 9 вересня 2018 року, з 30 вересня 2018 року по 7 січня 2019 року, з 19 січня 2019 року по 16 червня 2019 року, з 13 липня 2019 року по 30 вересня 2019 року, з 22 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року в м. Маріуполі Донецької області. (а.с. 6, 70, 74).

Як вбачається з наявних матеріалів справи ОСОБА_2 13 грудня 2019 року звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України із заявою від 13 грудня 2019 року щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки (а.с. 7).

За наслідками розгляду цього звернення ОСОБА_2 була надана відповідь від 28 грудня 2019 року (вих. № 40/57/22-5179), в якій зазначено, що положеннями діючого законодавства передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до вимог діючого законодавства в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткові соціальні відпустки.

Також у відповіді зауважено, що під час звільнення з військової служби та виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України усно чи письмово ОСОБА_2 про надання спірної відпустки або грошової компенсації за неї до повноважних посадових осіб частини не звертався, безпосередньо під час звільнення зауважень про виключення зі списків військової частини у зв`язку із наявністю заборгованостей перед ним не заявляв (а.с. 7).

За поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позов, ОСОБА_2 не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отримані додаткові відпустки, оскільки пунктом 19 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Будучи не згодним із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

При вирішенні спору по суті позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР визначені види відпусток (далі - Закон України «Про відпустки»).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-VIII, який набрав чинності 6 червня 2015 року, Закон України «Про відпустки» доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин викладена в наступній редакції: учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш 10 календарних днів.

Частиною 18 ст. 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог ч. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Разом із цим Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналіз наведених норм чинного законодавства України (на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу) свідчить про те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна позиція наведена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), та постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) провадження № 11-550заі19.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та подані сторонами докази, суд приходить до висновку про наявну протиправну бездіяльність відповідача в частині не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо не обґрунтованості доводів позивача у зв`язку із не поданням ним при звільненні рапорту про виплату компенсації за невикористані відпустки, так як наведеними вище нормативно-правовими приписами нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не ставиться в залежність від поданням особою відповідного рапорту.

Відповідно, в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі приписів ч. 4 ст. 245 КАС України, беручи до уваги висновок суду щодо протиправної бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за встановлений судом період, суд вважає позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) висловила позицію про те, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наданих матеріалів справи приписами Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

Разом із цим ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язати вчинити певні дії, тобто позовні вимоги не майнового характеру, при чому друга позовна вимога є похідною від першої.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 4 Законом України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX, з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 2 102,00 грн.

Згідно з пп. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору встановлена в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, у даному випадку ставка судового збору складає 840,80 грн.

На підставі наведеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2-4, 6, 9, 12, 72-78, 90, 94, 139, 205, 244-246, 256, 295, 297, п. 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 грудня 2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок рахунок UA0026001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження судових рішень продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Н.П. Волгіна