Справа № 200/2933/20-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 р. Справа№200/2933/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувшипри секретарі судового засідання Купріян В.Ю. адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Департаменту кіберполіції Національної поліції України

про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту кіберполіції Національної поліції України, відповідно до якого просив суд: визнати бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України, які полягають у відмові нарахувати та сплати суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року (день ухвалення рішення суду по справі №200/6996/19-а) - протиправною; зобов`язати Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року, у відповідності до абзацу 3 пункту 2 Глави II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 виходячи з суми середньоденної заробітної плати - 498,32 грн. (чотириста дев`яносто вісім гривень, 32 копійки); зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, визнано протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно; зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошовогозабезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно.

03 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача з проханням виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду щодо нарахування та сплати індексації грошового забезпечення і середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Листом №1183/38/21/02-2020 від 06.02.2020 відповідач повідомив, по справі №200/6996/19-а нарахована індексація грошового забезпечення в сумі 3375,17 грн., а підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відсутні.

06 лютого 2020 року на поточний рахунок ОСОБА_1 Департаментом кіберполіції Національної поліції України було сплачено грошові кошти в сумі 3792, 23 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Своє право щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по день винесення рішення у справі №200/6996/19-а - 21 серпня 2019 року позивач вважає обгрунтованим.

Ухвалою від 17 березня 2020 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 13 квітня 2020 року.

З 09 квітня 2020 року по 13 квітня 2020 року включно суддя перебував на лікарняному.

14 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов та клопотання відповідача про продовження строку для подання документів.

14 квітня 2020 року розгляд справи відкладено на 04 травня 2020 року та продовжено відповідачу строк для подання подання документів.

21 квітня 2020 року позивач надав до суду засобами поштового зв`язку через канцелярію суду відповідь на відзив.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно Єдиного демографічного реєстру: АДРЕСА_1 .

Позивач знаходиться на обліку внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка № / від 19.09.2018 року.

Довідка є чинною, доказів, що довідка скасована суду сторонами не надано.

В період з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2018 року позивач проходив службу у відділі протидії кіберзлочинам в Донецькій області Донецького управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України. За період з грудня 2015 по жовтень 2017 року позивачу не була нарахована та сплачена індексація грошового забезпечення.

04 червня 2019 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, визнано протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно; зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а залишив без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а залишив без змін.

Позивач зазначає, фактично Донецьким окружним адміністративним судом було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації як складової заробітної плати (грошового забезпечення) і встановлено, що відповідачем на дату звільнення позивача зі служби в поліції - 31 серпня 2018 року йому не були сплачені всі належні суми.

03 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача з проханням виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду щодо нарахування та сплати індексації грошового забезпечення і середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Листом №1183/38/21/02-2020 від 06.02.2020 відповідач повідомив, що по справі №200/6996/19-а нарахована індексація грошового забезпечення в сумі 3375,17 грн., а підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відсутні.

06 лютого 2020 року на поточний рахунок ОСОБА_1 відповідачем було сплачено грошові кошти в сумі 3792, 23 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на те, що індексація грошового забезпечення поліцейського не є його складовою, а тому не може сприйматися як сума, виплату якої в розумінні статті 116 КЗпП України відповідач мав провести у день звільнення позивача. Індексація це лише інструмент, за допомогою якого поліцейському компенсується різниця між його грошовим доходом (грошове забезпечення) та подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Відповідач зазначає, що позивач був звільнений зі служби в поліції 31 серпня 2018 року і на день звільнення отримав від відповідача всі належні йому суми. Нарахована і виплачена позивачу індексація грошового забезпечення, за період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно, на підставі судового рішення від 21 серпня 2019 року, яке 18 грудня 2019 набрало законної сили) не може вважатися тією сумою, яку відповідно до статті 116 КЗпП України відповідач мав би виплатити позивачу у день його звільнення - 31 серпня 2018 року.

Відповідач посилається на судове рішення у справі № 200/6996/19-а, яким визнано протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіцїї Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення під час служби в поліції позивача в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно, та зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час служби в поліції позивача в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Наголошує, що ні цим судовим рішенням, ні іншим, які б набрали законної сили не визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу у день його звільнення стягнутої судовим рішенням на його користь суми індексації грошового забезпечення під час служби в поліції в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Відповідач звертає увагу суду, що позивачем не оспорювалась виплачена йому відповідачем сума в день його звільнення зі служби в поліції, та вважає, що це свідчить про відсутність вини і протиправної поведінки відповідача по відношенню до позивача, його прав, інтересів та розрахунку.

Стосовно доводів позивача щодо обчислення середньоденної суми грошового забезпечення відповідач зазначає, що відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, при розрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення позивача враховуються календарні дні, а не робочі дні. Обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку проводиться виключно з розрахунку календарних, а не робочих днів.

Відповідач звертає увагу суду, що судами вже доведено і встановлено правову позицію щодо обчислення сум виплат коштів поліцейським у разі порушення їх прав як під час проходження служби так і після звільнення зі служби. Верховний суд України вже визнав неправомірним застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ №100 до обчислення всіх виплат належних поліцейському як під час служби так і після звільнення зі служби, зокрема, така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду Українивід 17.01.2019 року у справі №814/2648/16 та від 17.01.2019 року у справі №805/2706/17-а.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини справи щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року, визнаються відповідачем, та підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Надаючи правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 43 Конституції України,кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтєю 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відтак, спірні правовідносини щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку врегульовано ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України 10.12.1971№ 322-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, стаття 116 Кодексу законів про працю України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від від 11 листопада 2015 р. № 988, установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п.п. 3, 11, 12 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Звернення поліцейського щодо неправильної виплати грошового забезпечення розглядаються в установленому законодавством України порядку.

Відповідно до п. 2.2.Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до п. 2.2.7. цієї Інструкції, до складу фонду додаткової заробітної плати входять суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.08.2019 року по справі № 200/6996/19-а, яке набуло чинності 18.12.2019 року, позовні вимоги вирішено на користь позивача (працівника) в повному обсязі та встановлено, що право на отримання виплати індексації грошового забезпечення виникло у позивача в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно, тобто станом на момент звільнення позивача 31.08.2018 року нарахована за рішенням суду індексація грошового забезпечення у розмірі 3375,17 грн. вже підлягала виплаті на момент звільнення.

Таким чином, висновки відповідача, що індексація грошового забезпечення, нарахована за рішенням суду, не підлягала виплаті на момент звільнення позивача суд вважає помилковими.

Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів Національної поліції України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з органів Національної поліції України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, однак щодо військовослужбовців, викладений в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Відповідач вважає необхідним застосувати при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку положень Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260.

Така правова позиція дійсно знайшла підтвердження в судовій правозастосовній практиці, зокрема, постановах Верховного Суду Українивід 17.01.2019 року у справі №814/2648/16 та від 17.01.2019 року у справі №805/2706/17-а.

Відтак, Верховний суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Такий Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016 року.

При цьому суд зазначає, що вказаний порядок не містить окремого порядку обчислення середньої заробітної плати, тому для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно застосовувати Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно п/п л п. 1 цей Порядок застосовується, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу ІI Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 встановлено, що в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Дослідивши заявлені позивачем розрахунки середньоденної заробітної плати суд встановив, що згідно розрахунковому листку за серпень 2018 року позивачу нараховано 85541,07 грн., з них 68763,88 грн. - вихідна допомога, яка відповідно до п/п б п. 4 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100, не включається до розрахунку.

Таким чином, суд вбачає, що сума грошового забезпечення для обчислення середньоденного заробітку за серпень 2018 року повинна становити 16777,19 грн. (85541,07 грн. - 68763,88 грн.=16777,19 грн.), а не 16525,53 грн. (грошове забезпечення, виплачене на банківський рахунок), як розрахував позивач.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача повинна становити (14370,92 грн.+16777,19 грн.)/62 дні = 502,39 грн.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог в частині визначення середньоденної заробітної плати та визначити її у розмірі 502,39 грн.

При цьому суд зазначає, що позивачем при розрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення позивача враховано календарні, а не робочі дні, що відповідає положенням Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260.

Що стосується встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що даний адміністративний позов позивачем було подано до суду виключно у зв`язку з діями відповідача, які судом визнано неправомірними, суд дійшов висновку щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь Державного бюджету України в повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно Єдиного демографічного реєстру: АДРЕСА_1 ) до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093,м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 19, ЄДРПОУ 4016400) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України, які полягають у відмові нарахувати та сплати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року- протиправною.

Зобов`язати Департамент кіберполіції Національної поліції України (02093,м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 19, ЄДРПОУ 4016400) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно Єдиного демографічного реєстру: АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року, у відповідності до абзацу 3 пункту 2 Глави II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 виходячи з суми середньоденної заробітної плати - 502,39 грн. (п`ятсот дві гривні 39 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту кіберполіції Національної поліції України (02093,м. Київ, вул. Бориспільска, буд. 19, ЄДРПОУ 4016400) на користь Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 04 травня 2020 року.

Повний текст рішення складено та підписано 12 травня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Роз`яснити сторонам, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 Кодексу адміністративного судочинства України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко