Справа № 300/140/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/140/20 пров. № А/857/3776/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Матуляка Я.П., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 300/140/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення невиплачених сум пенсії та моральної шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на її користь невиплачену заборгованість по пенсії за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року в розмірі 17875,17 грн з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на те, що оскільки відповідачем не здійснено виплату їй пенсії за вересень-листопад 2018 року, то вона змушена була звернутись до суду із вимогою стягнути заборгованість із виплати пенсії. Вказує, що її право на отримання коштів не може базуватися на нормах окремих нормативно-правових актів національного законодавства, і не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів. Зазначає, що їй не виплачувалась пенсія по віку, тобто з затримкою на один і більше календарних місяців, внаслідок протиправної бездіяльності - з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а тому позовна вимога про в частині нарахування компенсації втрати частини доходів є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачем надано письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, у яких позивач зазначила, що відповідач не здійснив виконання судового рішення в частині виплати донарахованої пенсії. При цьому відповідач зазначила, що належить до внутрішньо переміщених осіб та має право на отримання соціальних послуг за місцем реєстрації місця фактичного проживання. Відмовляючи у виплаті пенсії, відповідач порушив право позивача на отримання соціальної допомоги. Зазначає, що невиплата пенсії вплинуло на здоров`я позивача, позивач не мала змоги вчасно оплатити медичні послуги та вартість проживання.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як внутрішньо переміщена особа на підставі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 22.10.2014 року за № (а.с.15).

У зв`язку із припиненням, у вересні 2018 року, виплати раніше призначеної пенсії, ОСОБА_1 , з метою захисту свого порушеного права, звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій щодо припинення пенсійних виплат починаючи з 01.09.2018 року протиправними, скасування розпорядження про припинення виплати пенсії та зобов`язання поновити виплату раніше призначеної пенсії і здійснити виплату заборгованості за час затримки виплати за період з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19 позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.09.2018 року по 30.11.2018. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити виплату заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року (а.с.21-27).

Згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 300/1684/19 повернуто скаржнику.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19, на підставі частини 2 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набрало законної сили 04.12.2019 року.

На виконання вищезазначеного судового рішення, за заявою ОСОБА_1 , 18.12.2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 300/1684/19 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити виплату заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року (а.с.28), який пред`явлено стягувачем до виконання та на підставі якого органом державної виконавчої служби здійснюється примусове виконання судового рішення відповідно до винесеної постанови про відкриття виконавчого провадження.

26.12.2019 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із письмовою вимогою провести виплату заборгованості за вересень-листопад 2018 року включно з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (а.с.18-19).

Листом від 21.01.2020 року за № 1809/В-15, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомило, що відповідно до довідки-розрахунку пенсійної виплати ОСОБА_1 за пенсійною справою № за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року нарахована сума 17875,17 грн. Також зазначено, що управлінням 27.12.2019 за № 23924/03 направлено запит до Департаменту Пенсійного фонду України щодо проведення додаткової перевірки в системі "Аркан" та надання дозволу на виплату суми боргу за минулий час на виконання судового рішення пенсіонеру, який є внутрішньо переміщеною особою (а.с.16-17).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що звернувшись з позовом, щодо стягнення заборгованості по виплаті пенсії, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно частини 1 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Відповідно до статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Приписами статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина 2). Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3).

Також нормами статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Як видно з матеріалів справи, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у зв`язку із невиконанням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19, що набрало законної сили.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З матеріалів справи слідує, що позивач обрав спосіб захисту свого права шляхом подання позову про стягнення невиплачених сум пенсії на виконання рішення суду, та в його обґрунтування посилається на неналежне виконання відповідачем рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19, що набрало законної сили.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

При цьому, суд зазначає, що порушені права позивача відновлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити виплату заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року, яке перебуває на виконанні в органі державної виконавчої служби, а тому стягнення заявленої позивачем суми у даному спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що в розрізі положень Конституції України є недопустимим.

Так, судом встановлено, що нарахована, але не виплачена ОСОБА_1 пенсія за період з 01.09.2018 року по 30.11.2018 року в розмірі 17875,17 грн. є сумою, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19.

Таким чином, предмет позову у даній справі фактично спрямований на виконання іншого судового рішення (рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року у справі № 300/1684/19).

Відповідно до частини 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (частина 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню урегульовано положеннями Закону України "Про виконавче провадження" та нормами Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання.

В той же час, Розділ IV Кодексу адміністративного судочинства України містить положення, які регламентують процесуальні питання, пов`язанні з виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Стаття 382 КАС України передбачає можливість встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Так, ч. 1 вказаної статті передбачає, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Суд звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про стягнення заборгованості, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими КАС України містить положення, які регламентують процесуальні питання, пов`язанні з виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звернувшись з позовом щодо стягнення заборгованості по виплаті пенсії, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що позовна вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у порядку статті 21 КАС України задоволенню не підлягає, оскільки така вимога є похідною від стягнення невиплачених сум пенсії. Крім того, слід зазначити, що позивач в підтвердження своїх доводів про заподіяння їй моральної шкоди не надала належних доказів наявності взаємозв`язку між шкодою та діями винних осіб, та наявності доказів самої моральної шкоди.

Доводи скаржника стосовно того, що вона має право на нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків невиплати заборгованості судом до уваги не беруться, оскільки основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Таким чином, необхідною умовою для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заборгованості є її виплата, що в даному випадку не має місце (виплата заборгованості не здійснювалася).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 300/140/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 07 травня 2020 року.