Справа № 420/1510/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2020-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1510/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки, дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

І. Суть спору:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила:

1.Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу в особі територіального підрозділу Київського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні та видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки (на паперових носіях).

2.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу в особі територіального підрозділу Київського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки (на паперових носіях) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІІ. Аргументи сторін

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці виповнилось 25 років. Відповідно до закону їй необхідно було звернутися не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку до компетентного органу для вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України у формі книжечки.

Позивач пропустила строк для надання документів для здійснення вклеювання фотокартки у паспорт, звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг с заявою та документами, в якій просила здійснити вклеювання фотокартки, 18 квітня 2019р.

12 червня 2019 року позивач отримала повідомлення про відмову в прийнятті документів. Відмова обґрунтована тим, що позивач не надала в повному обсязі документи. Також тим, що оскільки позивач звернулася не в установленому законом порядку, їй необхідно здійснити обмін паспорта.

12 червня 2019 року адміністратор міського відділу та паспортизації управління державних адміністративних послуг склав протокол про адміністративне правопорушення ст.197 КУпАП та постанову про стягнення у вигляді попередження через проживання позивачки з недійсним паспортом.

06.07.2019 року позивач у відповідь на своє звернення із заявою отримала лист з Київського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області в якому відповідач відмовив здійснити вклеювання фотокартки та рекомендував звернутися для оформлення паспорту у вигляді ID -картки.

Вказану вище відмову у вклеюванні фотокартки в паспорт позивач оскаржила в суді.

21.11.2019 року П`ятий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу позивачки залишив без задоволення, а рішення, яким суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, без змін.

Через дані обставини позивач 23 грудня 2019 року звернулася до відповідача із заявою видати новий паспорт-книжечку, у зв`язку з тим, що її паспорт є недійсним.

15 січня 2020 року позивач отримала лист- відмову відповідно до якого відповідач зазначив, що відсутні правові підстави для видачі паспорта України зразка 1994 року у вигляді книжечки.

Позивач вважає, відмову протиправною, оскільки чинним законодавством не заборонено видача паспорту громадянина України у вигляді книжечки. Чинні нормативні акти передбачають два рівнозначні альтернативні варіанти оформлення документа, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України - це паспортна картка та паспорт у вигляді книжечки .

Крім того, та обставина, що позивач не звернулася за вклеюванням фотокартки в установленому законом порядку (не пізніше ніж через місяць після досягнення 25 -ти річного віку), є у відповідності до чинного законодавства підставою для здійснення обміну паспорта.

Також, на думку позивача, дана справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої палати Верховного Суду за результатами зразкової справи Пз/9901/2/18 (№806/3265/17).

У зазначеному рішенні Суд констатував, що Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу або її спеціальний статус» від 20.11.2012 року №5492-VI на відміну від норм Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992р. №2503 - ХІІ, не тільки звужує, а й фактично скасовує право громадянина на отримання паспорта у вигляді книжечки без контактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, що містить контактний електронний носій.

На переконання Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України , яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Такий підхід не відповідає вимогам якості закону, не є необхідним у демократичному суспільстві, допускає свавільне втручання у право у приватне життя в контексті можливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

02.03.2020 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву, відкрив провадження за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання на 02 квітня 2010 року на 10 год.00хв. Встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

16.03.2020 р. від представника відповідача надійшов відзив, в якому він у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Зокрема, відповідач вважає, що протиправність його дій відсутня. Так, вимагаючи видати паспорт громадянина України відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992р., позивач не надала усі необхідні документи. Позивач не звернулася з відповідною заявою. Також були відсутні необхідні документи (фотокартки, свідоцтво про народження тощо).

Крім того, в обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що на день звернення позивачки із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області були відсутні правові підстави для видачі її паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки.

Так, пунктом 2 Постанови КМУ від 25.03.2015р. №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено, що паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до пункту 3 цієї постанови прийняття документів для оформлення паспорту України, ще не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

Наказ Міністерства внутрішніх справ №320 від 13.04.2012 року, яким встановлювався порядок оформлення та видачі паспорта громадянина України у вигляді паперової книжечки на момент виникнення спірних правовідносин втратив свою чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ №161 від 01.03.2018 року.

Також у відзиві відповідач зазначає, що дана адміністративна справа не підпадає під ознаки типової, оскільки позивач не звернулася із відповідною заявою для отримання адміністративної послуги - оформлення та видача паспорта громадянина України та за відсутності необхідних документів (фотокартки, свідоцтва про народження), то можливо дійти висновку про відсутність факту відмови у видачі паспорту у формі книжечки.

Заяву позивачки відповідач розглянув у межах строку визначеного ЗУ «Про звернення громадян» та надав позивачу письмову відповідь на її заяву з відповідним роз`ясненням щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України.

Враховуючи викладене, відповідач не приймав рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України в формі книжечки.

Також стосовно другої ознаки зразкової справи, а саме предмету спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВРУ № 2503-ХІІ від 26.06.1992р. відповідач вважає, що у даній справі вона відсутня. Так, позивачеві, з огляду на відповідь відповідача від 15.01.2020р., підставою для відмови не було ненадання позивачем згоди на обробку персональних даних.

24 березня 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи за її відсутності.

31 березня 2010 року через канцелярію суду надійшло клопотання від представника відповідача, в якому він зазначив, що з урахуванням постанови КМУ про запровадження з 12.03.2020р. по 24.04.2020р. карантину в Україні через спалаху вірусу 2019-nCoV, звернення Ради суддів України від 11.03.2020р. до учасників процесів з проханням утриматися від участі в судових засіданнях, просить розглянути дану справу без участі представника відповідача в порядку письмового провадження.

02 квітня 2020 року суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, ухвалив закрити підготовче провадження, продовжити розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до задоволення, свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

ІІІ. Обставини, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці виповнилось 25 років.

18 квітня 2019р. вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг с заявою та документами, в якій просила здійснити вклеювання фотокартки через досягнення нею 25 річного віку (а.с.15).

12 червня 2019 року позивач отримала повідомлення про відмову в прийнятті документів. Відмова обґрунтована тим, що оскільки позивач звернулася не в установленому законом порядку (вона звернулась за вклеюванням фотокартки пізніше як через місяць після досягнення нею 25 - річного віку), її паспорт вважається недійсним, тому їй необхідно здійснити обмін паспорта. Крім того, адміністратор Центру адміністративних послуг зазначив, що документи подані не в повному обсязі (а.с.22).

12 червня 2019 року адміністратор міського відділу та паспортизації управління державних адміністративних послуг склав протокол про адміністративне правопорушення ст.197 КУпАП та постанову про стягнення у вигляді попередження через проживання позивачки з недійсним паспортом (а.с.23, 24).

06.07.2019 року позивач у відповідь на аналогічне своє звернення із заявою отримала лист з Київського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, в якому відповідач відмовив здійснити вклеювання фотокартки та рекомендував звернутися для оформлення паспорту у вигляді ID -картки.

Вказану вище відмову щодо вклеювання фотокартки в паспорт України позивач оскаржила в суді.

21.11.2019 року П`ятий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу позивачки залишив без задоволення, а рішення, яким суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, без змін.

Через дані обставини позивач 03 січня 2020 року звернулася до відповідача із заявою видати новий паспорт-книжечку, у зв`язку з тим, що її паспорт є недійсним. До вказаної заяви позивач додала наступні документи:

- Копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2

- Фотокартку розміром 35*45 мм, кольорова 2 шт.

- Копію протоколу про адміністративне правопорушення від 12.06.2019р.

- Копію постанови про адміністративне правопорушення від 12.06.2019р.

- Копію паспорту-книжечки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 (а.с.32).

15 січня 2020 року позивач отримала лист № 5112-92/5112ю13-20 відповідно до якого відповідач відмовив видати паспорт України у вигляді книжечки, зразка 1994 року, зазначивши, що для цього відсутні правові підстави (а.с.33-34).

На підставі викладених обставин суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу оформлення та видачі паспорту громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року в порядку здійснення обміну.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

ІV Джерела права та висновки суду.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року №5492-VI (надалі Закон №5492-VI) документами, оформлення яких встановлено цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення, є документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, яким є , зокрема, паспорт громадянина України.

Згідно з частинами 1, 2, 4, 5 ст.14 цього Закону форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Частиною 1 ст.21 Закону України №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Згідно з ч. 3 ст.13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, яке було затверджено Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (далі - Положення № 2503-ХІІ) бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25-і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Водночас з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" (далі - Постанова №302) затверджений зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія; порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України.

Пунктом 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

- з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року

- з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Згідно з п.3 Постанови №302 до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

При розгляді вказаної справи суд вважає необхідним врахувати та застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду по зразковій справі № 806/3265/17 щодо правомірності відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки. Адже частиною 3 ст.291 КАС України визначено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

В постанові Великою Палатою Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі Пз/9901/2/18 щодо правомірності відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки визначено, що ознаками цієї типової справи є:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховною Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховною Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ.

При цьому суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що дана адміністративна справа не є типовою з зазначеною вище зразковою справою за своїм предметом. Так, предмет даної адміністративної справи, як і предмет зразкової пов`язаний з вимогами щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки. Той факт, що позивач неодноразово намагалася отримати паспорт саме у паперовій формі, а не у формі безконтактного електронного носія сам по собі свідчить про те, що позивач не бажає надавати свою згоду на обробку персональних даних. Тому той факт, що відповідь відповідача від 15.01.2020р., не містила в собі такої підстави як ненадання позивачем згоди на обробку персональних даних, не свідчить про те, що предмети спору у цій та зразковій адміністративних справах є різними.

Насамперед суд звертає увагу, що згідно з ч.1 ст. 6 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 року №2297-VI (далі Закон №2297-VI) мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону №2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у поставні від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17 звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами.

На підставі вищезазначених законодавчих положень Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 року в зразковій справі №№806/3265/17 дійшла висновку, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст.22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Також, Велика Палата Верховного Суду, зазначила, що приймаючи Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України", яким внесено зміни до Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", законодавець не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

На час звернення позивача до територіального підрозділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт №2503-XII і Постанова №302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягнені відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID -картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону №5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відділу УДМС щодо відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт №2503-ХІІ є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, для належного захисту порушених прав позивачки Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне зобов`язати Відділ УДМС оформити та видати позивачу паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт №2503-ХІІ.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на адміністративний позов в обґрунтування правомірності дій свого територіального підрозділу на те, що заява законного представника позивача, з якою вона звернулась до відповідача для видачі паспорту громадянина України у вигляді книжечки, була викладена нею не за формою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302, оскільки зазначеним нормативним документом регламентовано порядок оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі пластикової картки, що містить безконтактний електронний носій типу ID-1, отримувати який позивач відмовляється.

При цьому будь-яких посилань на невідповідність заяви законного представника позивача Положенню про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 року, яким регламентований порядок видачі паспорту громадянина України в вигляді книжечки, відповідач у листах не зазначив.

Згідно з статтею 69 Порядку №302 для обміну паспорта необхідно надати , зокрема:

1) паспорт, що підлягає обміну

2) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з фкими паспорт підлягає обміну

у своїх листах - відповідях відповідач неодноразово вказував на те, що для отримання вказаної адміністративної послуги позивачу необхідно надати : заяву суб`єкта звернення встановленого зразка, паспорт громадянина України, дві фотокартки розміром 3,5 *4,5 см.

Як вже було зазначено судом вище по тексту, суд встановив, що позивач разом із заявою про обмін паспорта додала наступні документи:

- Копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2

- Фотокартку розміром 35*45 мм, кольорова 2 шт.

- Копію протоколу про адміністративне правопорушення від 12.06.2019р.

- Копію постанови про адміністративне правопорушення від 12.06.2019р.

- Копію паспорту-книжечки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 (а.с.32).

У своїй відмові відповідач жодних претензій, окрім претензій до заяви встановленого зразка, до доданих документів не висував.

Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, суд критично оцінює твердження представника відповідача, що заява позивача була розглянута як звернення у межах строку визначеного ЗУ «Про звернення громадян» та надано позивачу письмову відповідь на його заяву, тому його права не порушені. З огляду на заяву відповідача, суд звертає увагу, що в ній відсутні будь-які посилання на ЗУ «Про звернення громадян» та чітко прослідковується намагання здійснити обмін недійсного паспорта на паспорт громадянина України у формі книжечки.

З урахування наведеного та враховуючи те, що відмова територіального підрозділу Державної міграційної служби України у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки була протиправною, суд робить висновок про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 77, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

1.Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу в особі територіального підрозділу Київського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні та видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки (на паперових носіях).

2.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу в особі територіального підрозділу Київського районного відділу у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки (на паперових носіях) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2522(дві тисячі п`ятсот двадцять дві),40 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

5. Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Київського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області адреса:

65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44 ;

65080, м.Одеса, вул. Академіка Філатова, буд.15 «А»

Суддя О.Я. Бойко

.