Справа № 580/3639/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3639/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Єгорової Н.М.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, в якій просить зобов`язати посадових осіб відповідача визнати його інвалідом війни та видати посвідчення відповідного зразка.

Вимоги позовної заяви обґрунтовує тим, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у наданні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, оскільки він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формування Цивільної оборони та внаслідок цього отримав 3 групу інвалідності, що відповідно до вимог чинного законодавства є підставою для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на обставини аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим зазначає, що надані ним до відповідача та до суду документи підтверджують наявність правових підстав для отримання статусу ним інваліда війни.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що відповідач не заперечував проти задоволення його позову, оскільки відзиву та/або заперечень останнім до суду першої інстанції не надавалось.

Таким чином, позивач вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідачем було подано до суду заяву відповідно до змісту якої останній зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства вирішення питання про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни належить до повноважень управління соціального захисту населення Монастирищенської районної державної адміністрації, де позивач перебуває на обліку як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС І категорії.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи першої категорії, що підтверджується посвідченням від 19 лютого 2019 року серії НОМЕР_1 .

Згідно виписки із акту огляду МСЕК серії 6 ЧК №139069 позивачу з 01.10.2008 встановлено 3 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

Згідно висновку Обласної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії Черкаської обласної лікарні №10545 від 04.05.2005 захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З листа Монастирищенського районного комбінату побутового обслуговування №110, виданого в серпні 1991 року, та довідки товариства з обмеженою відповідальністю "Світанок" №18 від 16.09.2019 вбачається, що позивач відповідно до наказу №68-1 від 06.05.1986 був направлений для ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС строком на 7 днів з 07.05.1986 в складі формування цивільної оборони санітарно-обмивочного пункту при Монастирищенському райпобуткомбінаті.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Розглянувши подані позивачем документи, відповідач листом №06-К528/19 від 09.08.2019 повідомив позивачу, що підстав для встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни немає.

Крім того, у вказаному листі позивачу було повідомлено про те, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України, для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідно надати до органів соціального захисту документи про залучення формувань Цивільної оборони підприємств, установ до ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, залучення особи до вказаних формувань, роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також групу інвалідності та причину захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків на Чорнобильської катастрофи.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з урахуванням висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо встановлення особі статусу інваліда війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-XІІ, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України обов`язкові для врахування судами нижчих інстанції, виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про залучення його до складу загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення інваліда війни на законних підставах.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

За пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відтак, умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90, та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Матеріалами справи підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Крім того, як правильно було встановлено судом першої інстанції, листом Монастирищенського районного комбінату побутового обслуговування №110, виданого в серпні 1991 року, та довідкою ТОВ "Світанок" №18 від 16.09.2019 в яких вказується про те, що позивач відповідно до наказу №68-1 від 06.05.1986 був направлений для ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС строком на 7 днів з 07.05.1986 в складі формування цивільної оборони санітарно-обмивочного пункту при Монастирищенському райпобут- комбінаті підтверджується участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань цивільної оборони.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що статус осіб з інвалідністю внаслідок війни розповсюджується на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у тридцятикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

При цьому, як правильно було враховано судом першої інстанції аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд.

Відтак, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що законні підстави для надання йому статусу інваліда війни - відсутні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення інваліда війни на законних підставах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та не свідчать про те, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю досліджено обставини справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Єгорова

В.Ю. Ключкович