Справа № 120/480/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 травня 2020 р. Справа № 120/480/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, б. 10, м Вінниця, 21000)

про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправною відмови, що викладена у листі № УКЦ-І-114-20/0501.4/617-20 від 22.01.2020 року вклеїти фотокартку при досягненні позивачем 25-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ та зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , який виданий 25.02.2009 року Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-ти років, чим поновити дію цього паспорта.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у 2016 році їй виповнилося 25 років та відповідно до чинного законодавства звернулася до відповідача, щоб вклеїти фото до паспорта громадянина України у вигляді книжечки. Відповідач, в свою чергу, неодноразово в усній формі відмовлявся прийняти паспорт позивача, щоб вклеїти фото по досягненню 25-ти років. 19.07.2019 року позивач в черговий раз звернулася до відповідача з відповідною заявою, на яку отримала відповідь, що правовідносини щодо вклеювання фото до паспорта громадянина України у формі книжечки регулюються постановою Кабінету України зразка 1994 року при досягненні відповідного віку. Додатково зазначено, що обмін паспорта громадянина України на ID -картку здійснюється у разі, якщо особа досягла 25-ти чи 45-ти річного віку та звернулася в установленому законом порядку не пізніше, як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток. Тож 14.01.2020 року позивач вкотре звернулася до відповідача з відповідною заявою щодо вклеювання фотокартки у паспорт у формі книжечки зразка 1994 року по досягнення 25-ти річного віку. Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, відмовив їй у цьому, посилаючись на Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС № 456 від 06.06.2019 року та вказуючи на відсутність підстав для оформлення та видачі позивачеві паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ. Вважаючи таку відмову протиправною, адже вона порушує її права як громадянина України, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 11.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

18.02.2020 року за вх. № 5055 позивачем через канцелярію суду подано заяву, в якій вона просила долучити до матеріалів справи лист відповідача ІВ-10131552 від 14.01.2020 року.

Ухвалою від 20.02.2020 року строк для усунення недоліків позовної заяви продовжено.

10.03.2020 року за вх. № 7193/20 позивачем через канцелярію суду подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач зазначила про допущену нею описку, а саме помилково вказано не вихідний номер оскаржуваного рішення відповідача, а вхідний реєстраційний номер заяви позивача.

Ухвалою від 16.03.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23.03.2020 року за вх. № 8823/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вважає, що у позивача на момент звернення до суду відсутнє порушене право чи законний інтерес. Відповідач зазначає, що заява позивача була розглянута у строки та в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян». По суті спірних правовідносин відповідач повідомив, що позивач вперше усно звернулася до територіального підрозділу міграційної служби, який надав повну та змістовну консультацію та пояснив, що звернення має бути письмове та з відповідними додатками. Вдруге позивач звернулася з вимогою щодо вклеювання фотокартки письмово 19.07.2019 року, на що їй вкотре територіальним підрозділом міграційної служби було роз`яснено порядок вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки по досягненню певного віку. Втретє позивач звернулася на урядову гарячу лінію 15.01.2020 року, на що останній першим заступником начальника відповідача була надана змістовна відповідь з поясненням щодо пропуску терміну звернення щодо вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки по досягненню певного віку та необхідності подачі певних документів разом зі зверненням. Таким чином, позивачем не дотримано порядку звернення для вклеювання фотокартки до паспорта зразка 1994 року, про що позивачеві було роз`яснено відповідачем та запропоновано надати повний перелік документів, чого позивачем зроблено не було. Крім того, відповідач вказує, що спірний лист не є рішенням згідно положень КАС України. На сам кінець, відповідач наголошує на безпідставності посилання позивача у позовній заяві на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленій у зразковій справі № 806/3265/17, оскільки предметом спору у ній були саме вимоги щодо неправомірної відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, в той час як предметом розгляду даної справи є оскарження відмови щодо вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки по досягненню певного віку.

Одночасно у відзиві відповідач просить суд справу розгляд справи здійснювати за участю уповноваженого представника відповідача.

Ухвалою від 14.04.2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла 25-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1

19.07.2019 року, тобто через 3 роки по досягненню вказаного віку, позивач звернулася із заявою до відповідача, в якій просила вклеїти фото до її паспорта у формі книжечки та зазначила про відмову від присвоєння будь-яких ідентифікаторів особистості, яким являється паспорт у вигляді ID -карти.

Відповідач, за наслідками розгляду вказаної заяви, листом «Про надання відповіді на заяву» за вих. № І-95/6/0501-19/0501.9/6130-19 від 01.08.2019 року повідомив, що правовідносини щодо вклеювання фото до паспорта громадянина України у формі книжечки регулюються постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302» № 795 від 03.10.2018 року, якою визначено, що обмін паспорта громадянина України на ID -картку здійснюється у разі, якщо особа досягла 25- чи 45-ти річного віку та не звернулася в установленому законом порядку не пізніше, як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

15.01.2020 року за вх. № УКЦ-І-114-20 позивач звернулася до відповідача зі зверненням, в якому повідомила, що в грудні 2016 року вона зверталася до територіального підрозділу міграційної служби для вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України у формі книжечки по досягненню 25-ти років. Проте їй було відмовлено, оскільки позивач не має інформації про місце реєстрації.

22.01.2020 року за вих. № УКЦ-І-114-20/0501.4/617-20 відповідач, за результатами розгляду вказаного звернення, повідомив позивача про те, що вклеювання фото в паспорт громадянина України зразка 1994 року по досягненню відповідного віку регламентоване розділом V Тимчасового Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України № 456 від 06.06.2019 року, згідно якого для вклеювання фотокартки при досягненні особою відповідно 25- або 45-ти річного віку після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5Х4,5 см. Із зображенням, яке відповідає досягнутому особою віку, та відповідне рішення суду. Одночасно позивача повідомлено, що у разі відсутності бажання звернутись до суду, у позивача є можливість оформлення паспорта громадянина України з безконтактним носієм (у формі ID-картки) у відповідності до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 25.03.2015 року.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Ст. 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція) передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особи чи її спеціальний статус» (далі - Закон) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України, згідно ч. 1 ст. 21 Закону є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У відповідності до ч. 3 ст. 13 Закону паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року (далі - Положення), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис «Україна»; нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис «Паспорт». На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис «Паспорт громадянина України». На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним (п. 8 Положення).

Водночас, п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом п. 2 Постанови № 302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Положенням;

з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

У відповідності до п. 3 Постанови № 302 до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

П. 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Згідно ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» (далі - ЗУ «Про захист персональних даних») мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Персональні дані, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних, як зазначено в ч. 5, 6 ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних», здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що держава повинна гарантувати забезпечення прав та свобод усім без винятку громадянам. Таке гарантування є для усіх однаковим, не залежно від статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану тощо. При чому, забороняється втручання в особисте та сімейне життя особи, а також збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, за винятком, якщо такі дії вчинюються в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Водночас, обробка персональних даних особи повинна ґрунтуватися на принципах відкритості і прозорості, відповідальності, адекватності та не надмірності їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних. Разом з тим, чинним законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неясність закону та порушення конституційних прав такої особи. Від так, держава має, в першу чергу, дбати про потреби громадян, утримуючись, за можливості, від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Громадянство - юридично визначений, стійкий, необмежений у просторі правовий зв`язок між особою і певною державою, що визначає їхні права та обов`язки. Громадянство передбачає певну сукупність взаємних політичних, соціальних та інших прав та обов`язків. Громадянство особи підтверджується паспортом громадянина певної держави. У разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства, що в свою чергу, є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації. Таке порушення спричиняється й у випадку, коли паспорт є недійсним. Зокрема, це можливо у випадку несвоєчасного звернення до органів міграційної служби для вклеювання фотокартки у паспорт по досягненню відповідного віку. Водночас несвоєчасне звернення до уповноважених органів з метою вклеювання фотокартки по досягненню відповідного віку не може бути підставою для зобов`язання такої особи оформити паспорт у формі ID -картки.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 806/3265/17.

При чому, відсутність механізму для вклеювання фотокартки після пропущення законодавчо встановлених строків для цього не є обґрунтованим, оскільки порушує права особи як громадянина, створюючи перешкоди для реалізації власних прав та свобод (зокрема, укладення цивільно-правових договорів, реалізації права на підприємницьку діяльність тощо).

Суд зазначає, що відсутність механізму виконання певних вимог Закону (ст. 14 Закону) не позбавляє суб`єкта владних повноважень від виконання таких вимог Закону, що також передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Більш того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

З матеріалів справи вбачається наступне. Позивачеві виповнилось 25 років - 17.11.2016 року, відповідно вона протягом місяця, тобто в строк до 17.12.2016 року, мала звернутись до територіального управління міграційної служби із відповідною заявою про вклеювання фотокартки.

Позивачем до суду не надані належні та допустимі докази своєчасного звернення, тобто до 17.12.2016 року, до відповідного органу щодо вирішення питання про вклеювання до паспорта зразка 1994 року фотокартки.

Разом з цим, позивач звернулася з такою письмовою заявою з пропущенням місячного строку, тобто 19.07.2019 року, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, позивачем під час звернення, не був наданий необхідний перелік відповідних документів для вклеювання фотокартки.

Суд зазначає, що позивачеві було неодноразово роз`яснено відповідачем про порядок звернення щодо вклеювання фотокартки до паспорта зразка 1994 року та запропоновано надати повний перелік необхідних документів, але позивачем необхідні документи не були надані, відповідно не дотримано порядку звернення для вклеювання фотокартки до паспорта зразка 1994 року.

Крім цього, відповіді відповідача від 01.08.2019 року та 22.01.2020 року не є відмовами вклеїти фотокартку у паспорт позивача зразка 1994 року. Надані відповіді стосуються роз`яснень позивачеві щодо порядку вклеювання фотокарток у паспорт зразка 1994 року.

Суд звертає увагу на те, що, у даному випадку, суть спору полягає не у відмові відповідача здійснити вклеювання фотокартки позивачеві у паспорт саме зразка 1994 року або у зобов`язанні його оформити паспорт у формі ID -картки, а у наявності самого факту пропуску позивачем строку звернення до відповідного органу щодо вклеювання фотокартки та ненадання ним відповідних документів.

03.10.2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 795 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302», якою внесено зміни до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженому зазначеною постановою: 1) у пункті 6: підпункт 6 викласти в такій редакції: « 6) якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток».

Згідно з п. 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (в редакції, що діяла станом на 29.11.2018 року, обмін паспорта здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації);

2) отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (РНОКПП) або повідомлення про відмову від прийняття зазначеного номера (за бажанням);

3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;

4) закінчення строку дії паспорта;

5) непридатності паспорта для подальшого використання;

6) якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток;

7) наявності в особи паспорта зразка 1994 року (за бажанням).

З урахуванням зазначеного, з 05.10.2018 року, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта.

За сталою практикою Європейського суду з прав людини, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п.37). Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акту, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність факту відмови відповідача щодо здійснення вклеювання фотокартки позивачеві та відсутність порушених прав позивача щодо вклеювання фотокартки у паспорт саме зразка 1994 року.

Таким чином, відповідачем були надані позивачеві обґрунтовані відповіді на його звернення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Щодо посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2018 року у зразковій справі № 806/3265/17, суд зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду було визначено наступні ознаки типової справи, за наявності яких адміністративна справа відноситься до вказаної зразкової справи, а саме:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

Як вже зазначалось, даний спір не стосується порушених справ позивача щодо оформлення паспорта зразка 1994 року чи вклеювання фотокартки до вказаного паспорту у зв`язку з ненаданням позивачем згоди на обробку персональних даних.

Таким чином, враховуючи висновки суду, що позивачу не було відмовлено у видачі паспорта громадянина Україна у формі книжечки, не було відмовлено у вклеюванні до паспорта у формі книжечки фотокартки, суд приходить до висновку, що дана адміністративна справа не має ознак зразкової справи № 806/3265/17.

Від так, з урахуванням зазначеного, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправною відмови відповідача, що викладена у листі № УКЦ-І-114-20/0501.4/617-20 від 22.01.2020 року, вклеїти фотокартку при досягненні позивачем 25-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , який виданий 25.02.2009 року Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-ти років, чим поновити дію цього паспорта, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Разом з тим, у відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України суд у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій.

З огляду на те, що позовну вимогу про визнання протиправною відмови відповідача, що викладена у листі № УКЦ-І-114-20/0501.4/617-20 від 22.01.2020 року, вклеїти фотокартку при досягненні позивачем 25-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ залишено без задоволення, відповідно позовна вимога про зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , який виданий 25.02.2009 року Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-ти років, чим поновити дію цього паспорта також не підлягає задоволенню, як похідна.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Законами України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особи чи її спеціальний статус», «Про захист персональних даних», рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012, постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 806/3265/17, Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» та ст. 2, 6, 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови відповідача, що викладена у листі № УКЦ-І-114-20/0501.4/617-20 від 22.01.2020 року вклеїти фотокартку при досягненні ОСОБА_1 25-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ та зобов`язання Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , який виданий 25.02.2009 року Ленінським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області на ім`я ОСОБА_1 нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-ти років, чим поновити дію цього паспорта.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, б. 10, м Вінниця, 21000)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 12.05.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна