Справа № 320/7001/19
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 року справа №320/7001/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області щодо не виконання вимог рішення від 10 травня 2019 року у справі ЄУН 320/239/19 Київського окружного адміністративного суду та постанови від 08 серпня 2019 року Шостого апеляційного адміністративного суду щодо повторного розгляду клопотання гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,1200 га, яка розташована на Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- скасувати рішення №558-39-VІІ, від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,1200 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- зобов`язати Гнідинську сільську раду Бориспільського району Київської області на черговій (позачерговій) сесії прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,1200 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

В обґрунтування таких вимог позивачем зазначено, що 10 травня 2019 року Київським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення у справі ЄУН 320/239/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання рішення протиправним та зобов`язати вчинити певні дії яким позов задоволено повністю.

7 серпня 2019 року, Шостим апеляційним адміністративним судом було ухвалено постанову якою апеляційну скаргу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року - без змін.

В постанові від 08 серпня 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд (ЄУН 320/239/19), було вказано: «...При повторному розгляді звернення ОСОБА_2 відповідачеві слід зважати на принцип «належного урядування» та прийняти обґрунтоване рішення, що буде відповідати критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень (частина друга ст. 2 КАС України та приписам ст. 118 Земельного кодексу України) та з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні...».

Отже, Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області під час розгляду 02 серпня 2018 року, клопотання ОСОБА_2 не повною мірою з`ясувавши що бажана земельна ділянка знаходиться у приватній власності, та не маючи на те підтверджуючих документів було прийнято рішення №428-31-VII. щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,12 га, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області чим грубо порушено, знехтувано та проігноровано норми чинного законодавства України.

21 жовтня 2019 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист №02-18/799 від 10.10.2019 року від Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області разом з додатками копією рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року, копією листа вих. №02-18/462 від 12 червня 2019 року.

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було направлено на адресу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області адвокатський запит №29/10-2019 з проханням надати інформацію.

20 листопада 2019 року на адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Татунець Владислава Вікторовича надійшов лист №02-18/871 від 11.11.2019 року від Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області разом з додатками копією рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року, в яке внесено виправлення.

В листі Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області вказано: «...надаємо Вам завірену належним чином копію рішення Гнідинської сільської ради від 06.06.2019 №558-39-УІІ «Про розгляд ухвали Київського окруясного адміністративного суду». У вищевказаному рішенні виправлена помилка (опечатка), допущена при формуванні документу, а саме: цифра « 129» замінена на цифру « 19» у номері ухвали суду (№320/239/19)...».

Враховуючи вищенаведені обставини та аналізуючи норми діючого законодавства України, позивач вважає, що відповідач повинен був виправити наявні помилки в рішенні №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області шляхом прийняття на сесії ради нового рішення про внесення змін до рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що останнім зроблено не було.

З огляду на наведені обставини, факти та наявні докази позивач зазначає, що змушений звернутись повторно до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Гнідинської сільської ради бориспільського району Київської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 23.12.2019 в даній адміністративній справі відкрито загальне позовне провадження.

Відповідач правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, на подання відзиву проти позову не скористався.

Протокольною ухвалою суду від 16.04.2020 вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне.

26 липня 2018 року, ОСОБА_2 надіслав на адресу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,120 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 27 липня 2018 року, уповноваженою особою Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області 31 липня 2018 року було отримано лист з клопотанням ОСОБА_2 від 26 липня 2018 року.

7 вересня 2018 року, представником Татунець В.В. було направлено на адресу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області адвокатський запит №03/09-2018.

20 вересня 2018 року, на адресу представника Татунець В.В Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області з відповіддю №02- 18/655 від 17 вересня 2018 року, та в додатках було рішення №428-31-VII від 02 серпня 2018 року.

10 травня 2019 року Київським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення у справі ЄУН 320/239/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання рішення протиправним та зобов`язати вчинити певні дії яким позов задоволено повністю.

8 серпня 2019 року, Шостим апеляційним адміністративним судом було ухвалено постанову якою апеляційну скаргу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року - без змін.

В рішенні від 10 травня 2019 року Київського окружного адміністративного суду у справі ЄУН 320/239/19 вказано: «...Перевіряючи факт перебування обраної позивачем для розроблення технічної документації земельної ділянки у власності інших осіб судом з наданої позивачем публічної кадастрової карти України було здійснено пошук обраної позивачем земельної ділянки, за наслідками чого з`ясовано, що обрана позивачем ділянка знаходяться за адресою : Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин є суміжною із земельною ділянкою розміром 8,9469 га, що на праві власності належить ТОВ «Корс-Оіл», якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2. Тобто, в ході судового розгляду справи судом в результаті огляду кадастрової карти с. Гнідин Бориспільського району Київської області було встановлено, що земельна ділянка обрана позивачем не співпадає із землями ТОВ «Корс-Оіл», жодних доказів протилежного відповідачем як суб`єктом владних повноважень надано не було. Різняться також і кадастрові номери земельної ділянки щодо якої позивач звернувся до відповідача і земельної ділянки, яка, як стверджує відповідач, знаходиться у власності юридичної особи...», «...3 огляду на наведені обставини та норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи рішення від 02.08.2018 № 428-31-VII «Про розгляд заяви громадян» в частині відмови у наданні дозволу ОСОБА 1 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку не дотримався вимог Земельного Кодексу України та безпідставно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою посилаючись на перебування обраної позивачем земельної ділянки у власності іншого громадянина за фактичної відсутності доказів на підтвердження таких обставин, у зв`язку з чим спірне рішення в частині ненадання дозволу ОСОБА ! на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства та є немотивованим...».

В постанові від 08 серпня 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд (ЄУН 320/239/19), було вказано: «...При повторному розгляді звернення ОСОБА 1 відповідачеві слід зважати на принцип «належного урядування» та прийняти обґрунтоване рішення, що буде відповідати критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень (частина друга ст. 2 КАС України та приписам ст. 118 Земельного кодексу України) та з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні...».

Отже, Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області під час розгляду 02 серпня 2018 року, клопотання ОСОБА_2 не повною мірою з`ясувавши що бажана земельна ділянка знаходиться у приватній власності, та не маючи на те підтверджуючих документів було прийнято рішення №428-31-VII. щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,12 га, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області чим грубо порушено, знехтувано та проігноровано норми чинного законодавства України, а саме:

1. п. 1 ст. 13 Конституції України, Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

2. ст. 19 Конституції України, Правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

3. ч. 1 п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також відповідачем в рішенні №428-31-VII, від 02 серпня 2018 року наведено підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,12 га, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, а саме: що дана земельна ділянка перебуває у власності іншого громадянина.

А у відповіді №02-18/719 від 05 жовтня 2018 року, вказано, що бажана земельна ділянка позивача знаходиться у власності ТОВ "КОРС-ОФЛ".

За таких обставин, що є розбіжності у прийнятому рішенні №428-31-VII. від 02 серпня 2018 року та наданої відповіді №02-18/719 від 05 жовтня 2018 року, щодо того у кого перебуває у власності бажана земельна ділянка позивача, та чи взагалі передавалась у власність дана земельна ділянка.

Враховуючи наведене вище та аналізуючи обставини що склалися, суд приходить до висновку, що Гнідинською сільською радою Бориспільського району Київської області було грубо порушено, проігноровано порядок розгляду звернення ОСОБА_2 , а саме: клопотання від 26 липня 2018 року, про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,120 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, чим було позбавлено ОСОБА_2 гарантованого Конституційного, земельного та гарантії соціального захисту права на отримання земельної ділянки, як учасника бойових дій.

Отже, посилання відповідача у рішенні №428-31-VII, від 02 серпня 2018 року щодо розгляду клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,120 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області - є необгрунтованими, та такими що не відповідають нормам діючого законодавства України, а отже є необхідність їх скасуванню.

30 вересня 2019 року, представником ОСОБА_1 було направлено на адресу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області адвокатський запит №20/09-2019 з проханням надати інформацію.

21 жовтня 2019 року на адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Татунець Владислава Вікторовича надійшов лист №02-18/799 від 10.10.2019 року від Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області разом з додатками копією рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року, копією листа вих. №02-18/462 від 12 червня 2019 року.

Ознайомившись з вищенаведеними документами у позивача виник ряд питань, щодо їх дійсності та правдивості змісту який вони містять. Зокрема: Київський окружний адміністративний суд не виносив ухвалу від 10 травня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до Гнідинської сільської ради у справі №320/239/129. Також в наданій копії рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області відсутній підпис Голови та печатка Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Відповідно до п. З ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування України» Сільський, селищний, міський голова: 3) підписує рішення ради та її виконавчого комітету.

Аналізуючи надане рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області щодо відсутності підпису у прийнятому рішенні що є обов`язком Голови органу місцевого самоврядування, слід його вважати таким що суперечить вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування України».

29 жовтня 2019 року представником ОСОБА_1 було направлено на адресу Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області адвокатський запит №29/10-2019 з проханням надати інформацію.

20 листопада 2019 року на адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Татунець Владислава Вікторовича надійшов лист №02-18/871 від 11.11.2019 року від Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області разом з додатками копією рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року, в яке внесено виправлення.

В листі Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області вказано: «...надаємо Вам завірену належним чином копію рішення Гнідинської сільської ради від 06.06.2019 №558-39-УІІ «Про розгляд ухвали Київського окруясного адміністративного суду». У вищевказаному рішенні виправлена помилка (опечатка), допущена при формуванні документу, а саме: цифра « 129» замінена на цифру « 19» у номері ухвали суду (№320/239/19)...».

На підставі ч. 3 ст. 24. Закону України «Про місцеве самоврядування України» Законодавство про місцеве самоврядування 3. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування України» Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування 1. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. 2. Рішення ради приймається на її

пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

За змістом п. 4 Офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 див. в Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2009 від 16.04.2009) 4. В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Враховуючи вищенаведені обставини та аналізуючи норми діючого законодавства України, відповідач повинен був виправити наявні помилки в рішенні №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області шляхом прийняття на сесії ради нового рішення про внесення змін до рішення №558-39УІІ від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що останнім зроблено не було.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Так, у Рішенні «Руїз Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 Європейський Суд з прав людини нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються; межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають* оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Також, у Рішенні «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 Європейський Суд з прав людини зазначив, що Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних.

Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА 8 проти Іспанії», заява № 4143/02).

Додатково, суд звертає увагу, на рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.80 на 316-й нараді, у відповідності до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

До того ж, запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній сгіраві» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Так, у Рішенні «Руїз Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 Європейський Суд з прав людини нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються; межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Також, у Рішенні «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 Європейський Суд з прав людини зазначив, що Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних.

Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «ОСОБА 8 проти Іспанії», заява № 4143/02).

У рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення.

Зміст конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА 9 Девелопменте ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також в цьому рішенні Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", зазначив, що "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 162 КАС України, відповідно до пункту 2 частини 1 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Так, в абз. 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 p. N З-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

До того ж, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Пленум Вищого адміністративного суду України у п.1 постанови №2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» вказав про те, що з огляду на зазначену норму (ч.3 ст.2 КАС України) під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

В цьому контексті слід зазначити про те, що по суті на цьому також наголошується і в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (2004) 20 щодо судового перегляду адміністративних актів, згідно якої суди повинні мати можливість здійснювати контроль будь-якого порушення закону, включаючи недотримання органом влади процедурних норм і зловживання повноваженнями (принцип 1 Рекомендації). Також, за практикою ЄСПЛ суди мають перевіряти не лише факти перевищення повноважень суб`єктами влади, а й усувати несправедливість в їх роботі (порушення принципів верховенства права, пропорційності та забезпечення рівноваги інтересів, раціональності, дотримання вимог управлінських процедур, права особи на взяття участі в ухваленні рішення щодо неї тощо).

Суд вертає увагу на правову позицію Верховного Суд викладену у висновках щодо дискреційних повноважень у справі № 825/602/17 (постанова від 23.05.2018), у справі №819/570/18 постанова від 11.09.2019 року (http://revestr.court.gov.ua/Review/84195886), Верховний Суд дійшов таких висновків:

28... На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

29. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

30. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Право людини на захист свого життя і здоров`я, честі та гідності, своїх прав і свобод є основоположним. Згідно з п. З ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 р. і ратифікованого Україною 19 жовтня 1973 р., колена держава зобов`язана забезпечити будь-якій особі, яка перебуває у межах її території та під її юрисдикцією, ефективний засіб правового захисту у випадку порушення її прав та свобод. Право на захист повинно бути забезпечено державою, її компетентними органами влади.

На підставі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 p.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 p. № 475/97-ВР, Право на справедливий суд 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Відповідно до ст. 1 протоколу №11 додатку до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захист власності, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На підставі норм передбачених в ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно з ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені цієї Конституції.

На підставі норм передбачених в ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється, на всі правовідносини, що виникають у державі. Разом з тим, суди повинні дотримуватися встановлених процесуальними законами правил підсудності та підвідомчості спорів, враховувати, що тільки права, свободи та законні інтереси учасників правовідносин, які виникають із визначених законом підстав та інших юридичних фактів, підлягають судовому захисту в передбачений законом та/або договором спосіб.

Згідно з ч. 2 п. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За змістом ч. 2 п. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, Право власності на землю громадян 1. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

На підставі п. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності 1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів 1. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другої статті 77 КАС, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 162 КАС, заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві на позовну заяву.

Частиною другою та четвертою статті 162 КАС передбачено, що відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. До відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відтак суд враховує, що в даній справі обов`язок доказування правомірності спірного рішення покладено на відповідача та він не надав суду переконливих, належних та допустимих доказів правомірності оскаржуваного рішення.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, і за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Судом встановлено, що загальна сума витрат на правову допомогу складає 5600,00 грн.

Також потрібно звернути увагу на правовий висновок, що міститься в постанові, яку ухвалив Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду в результаті розгляду заяви адвоката, поданої в інтересах позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат в адміністративній справі (Додаткова постанова Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (адміністративне провадження № К/9901/5157/19), що «метою стягнення витрат па правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обгрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.»

Таким чином, суд висновує необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 5600,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області щодо не виконання вимог рішення від 10 травня 2019 року у справі ЄУН 320/239/19 Київського окружного адміністративного суду та постанови від 08 серпня 2019 року Шостого апеляційного адміністративного суду щодо повторного розгляду клопотання гр. ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,1200 га, яка розташована на Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Скасувати рішення №558-39-VІІ, від 06 червня 2019 року Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,1200 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Зобов`язати Гнідинську сільську раду Бориспільського району Київської області на черговій (позачерговій) сесії прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,1200 га, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.