Справа № 420/1883/20
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2020-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1883/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року;

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) та виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_4 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. Під час звільнення позивача з військової служби, в порушення вимог п,14 абз. 3 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

31.03.2020 року за вх. № 13923/20 від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив, в обгрунтування якого зазначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Також, відповідач зазначає, що вказаним Положенням не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відповідач вказує, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. З огляду на викладене відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

13.04.2020 року за вх. № 15475/20 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вважає, що позиція відповідача викладена у відзиві не відповідає вимогам законодавства, а тому позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 15.04.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_2 про залишення позовної заяви без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України від 20.06.2018 року № 371 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас, згідно п. «г», ч. 6, ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.12).

Відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 року №122 позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення з 13.08.2018 року. Також, згідно вказаної довідки позивачу призначено виплатити премію за період з 01 червня по 26 червня, з 27 червня по 13 серпня 2018 року у розмірі 20% від посадового окладу; виплатити надбавку у розмірі 20% від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 01 червня по 26 червня 2018 року; виплатити грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 28 календарних років у розмірі 285 026 грн. відповідно до наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260; грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі у розмірі 35 693 грн. (а.с.13-14).

Під час звільнення позивача з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) 26.06.2018 р., позивачу не нарахована та не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

24.06.2019 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 , щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 року № 122 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_4 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 року №122, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_4 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_4 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року по справі № 420/3742/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 про визнання протиправною бездіяльність щодо не включення до наказу пункту стосовно нарахування та виплати компенсації та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 року № 122 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_4 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 року № 122, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_4 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн. Зобов`язано військову частину НОМЕР_4 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 13.08.2018 року, у розмірі 37478,76 грн.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.12.2019 року № 252, внесено зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 червня 2018 року № 122, а саме: пункт 7 доповнено абзацом наступного змісту: «Відповідно до статті 16-2 Закону України Про відпустки та пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей виплатити грошову компенсацію за 56 (п`ятдесят шість) діб невикористаної додаткової відпустки за 2015-2018 роки, у розмірі 38 003 (тридцять вісім тисяч три) гривні 47 копійок відповідно до розділу XXXI пункту 3 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260» (а.с.15).

Водночас суд зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів не в день його звільнення 20.06.2018 року, а лише 26.12.2019 року.

10.01.2020 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_4 з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 13.08.2018 року по 26.12.2019 рік з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (а.с.16).

Листом від 04.02.2020 року № 264, позивачу було повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року у справі № 420/3742/19, яке набрало законної сили 18.11.2019 року компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки було виплачено позивачу 26.12.2019 року, а тому жодної заборгованості перед позивачем у військовій частині НОМЕР_4 не рахується. Також, в листі зазначено, що в діях військової частини НОМЕР_4 , як у органу фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 , відсутня вина у не виплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, а тому вимоги, заявлені до військової частини НОМЕР_4 є безпідставними, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (а.с.17).

31.01.2020 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 з проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 13.08.2018 року по 26.12.2019 рік з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (а.с.18)

Листом від 08.02.2020 року № 154/(1)/582, позивачу повідомлено, що ст. 117 КзПП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку не охоплюється та не регулюється положеннями даної статті (19).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи статей 116 та 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 14 березня 2019 року у справі №805/5021/15-а, від 10 квітня 2019 року у справі №820/1363/17.

Суд зазначає, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 4 травня 2018 року у справі №808/858/16, від 17 липня 2019 року у справі №823/615/16, від 6 березня 2018 року у справі №804/3722/17, від 6 серпня 2019 року у справі №826/9793/18.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач, не здійснивши нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13.08.2018 року по 26.12.2019 рік, вчинив протиправну бездіяльність в порушення вимог чинного законодавства України.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13, ч. 1, ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 9, 12, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 13.08.2018 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Токмілова Л.М.

.