Справа № 360/4127/19
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2020 року

Київ

справа №360/4127/19

адміністративне провадження №К/9901/4388/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів Шишова О. О., Яковенка М. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 у складі колегії суддів: Арабей Т. Г., Геращенка І. В., Міронової Г. М. у справі № 360/4127/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової спеціальної відпустки, -

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області в якому просив:

- визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, за період 2017 - 2018 років;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017 - 2018 років

2. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

2.1. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією паспорта громадянина України, копією картки платника податків та копією посвідчення учасника бойових дій від 29.09.2015 серії НОМЕР_1 .

3.2. Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 та довідки від 04.10.2018 без номеру, виданої відповідачем, позивач в період з 07.11.2015 по 03.10.2018 проходив службу в органах Національної поліції.

3.3. Згідно з посвідченням учасника бойових дій 29.09.2015 серії НОМЕР_1 позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

3.4. Наказом відповідача від 25.12.2015 № 79 о/с «Про надання відпусток особовому складу Біловодського ВП ГУНП» підтверджено те, що позивачу за 2015 рік надано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій кількістю 14 діб, з 21.12.2015 по 03.01.2016.

3.5. У подальшому, наказом від 22.04.2016 № 237 о/с «Про надання відпусток особовому складу Біловодського ВП ГУНП» позивачу надано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій за 2016 рік тривалістю 14 діб, з 20.04.2016 по 03.05.2016.

3.6. Наказом від 28.09.2018 № 456 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції майора поліції старшого слідчого слідчого відділення Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області ОСОБА_1 на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 03.10.2018, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні; 17 років 01 місяць 27 днів, у пільговому обчисленні: 06 років 07 місяців 00 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 17 років, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки.

3.7. Листом відповідача від 04.09.2019 № 5033/111/19/05-2019 повідомлено позивача, що грошова компенсація за невикористані дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2017 та 2018 роки не нараховувалася та не виплачувалася.

3.8. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2019 у справі № 360/1631/19 встановлено, що 30.10.2018 ОСОБА_1 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на п`ять років.

3.9. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки вважає дії відповідача щодо відмови у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку неправомірними.

4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав на те, що в наказі про звільнення позивача, відповідачем не визначено кількість днів невикористаної додаткової відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач, в свою чергу, з таким наказом погодився та його не оскаржив. Крім того, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та статті 116 Кодексу законів про працю України.

4.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки. Вказане, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що при звільненні поліцейського - учасника бойових дій - позивача, він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2018 роках додаткову соціальну відпустку, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

5. Відповідачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

5.1. Доводи касаційної скарги відповідача, грунтуються на тому, що судом апеляційної інстанції неправильно надано оцінку положенням Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII в контексті правової природи надання учасникам бойових дій додаткових відпусток.

5.2. На думку скаржника соціальна відпустка поліцейському як учаснику бойових дій не є видом відпустки, які мають щорічний характер, а тому її невикористання не зумовлює обов`язку роботодавця виплачувати грошову компенсацію при звільненні особи.

6. Позивач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

7. Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

8. Доцільно наголосити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

9. Колегія суддів зазначає, що неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

10. Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки», від 15.11.1996 № 504/96-ВР, Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII.

11. Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

12. Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

13. Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

14. Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

15. Мотивуючи вимоги касаційної скарги, відповідач зазначає про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ не є видом відпустки який надається щорічно.

16. У контексті зазначених норм, Верховний Суд вважає таке твердження помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.

17. Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

18. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

19. Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

20. Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

21. Водночас, положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

22. Указані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

23. У даному випадку, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, та зазначає про те, що положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

24. Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин також має бути застосовано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.08.2019 № 820/5122/17 є необгрунтованим, оскільки з тексту вказаного судового рішення вбачається, що правовідносини, які були предметом розгляду у вказаній справі не стосувались забезпечення гарантій, визначених положеннями Закону № 3551-ХІІ.

25. На переконання колегії суддів, в рамках правовідносин у справі, яка переглядається судом, пріорітетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

26. Враховуючи вищевикладене, Верховним Судом встановлено, що доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм та матеріального процесуального права не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.

27. Відповідно до положень статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

28. Відтак, переглядаючи рішення в межах доводів касаційної скарги, за наслідками надання оцінки мотивуванням скаржника, Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

29. Положеннями статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

30. З огляду на наведене, касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Луганській області не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

31. Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення.

32. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 у справі № 360/4127/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової спеціальної відпустки - залишити без змін.

33. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М. М. Яковенко