Справа № 520/8636/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 травня 2020 року

Київ

справа №520/8636/19

адміністративне провадження №К/9901/10829/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевірив касаційну скаргу Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року у справі №520/8636/19 за позовом Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і зобов`язання вчинити дії.

І. Суть справи

Громадянин Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України (далі - "ДМС України"), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - "ГУ ДМС в у Харківській області"), в якому просив:

- скасувати наказ ГУ ДМС в Харківській області про відмову в прийнятті заяви громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 червня 2019 року №263;

- скасувати рішення ДМС України про відхилення скарги громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 серпня 2019 року №116-19;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти стосовно громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Харківський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 12 листопада 2019 року, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач не навів обґрунтованих прикладів і обставин, які б свідчили про переслідування його або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, загрозу нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно непереконливими. Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що поточна заява громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 від 13 червня 2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містить ідентичні повідомлення як і у попередніх чотирьох заявах, що вже досліджувалися міграційною службою і щодо яких ухвалені відповідні судові рішення, а обставини справи позивача не змінилися і об`єктивне положення у країні громадянської належності позивача в частині дотримання прав людини з часу подання попередніх заяв також не змінилося.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу до Верховного Суду як до суду касаційної інстанції відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"). У касаційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ознайомившись із доводами касаційної скарги Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України і статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню, зокрема, судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно з пунктом 11 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у цій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж випадками, коли справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для особи, яка подає касаційну скаргу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду в цій справі є скасування наказу про відмову у оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на зазначене, зважаючи на предмет розгляду цієї справи за своєю суттю вона є справою щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Скаржник не навів обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення для позивача, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння і застосування права у цій категорії спорів. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин у цій справі, які б давали підстави для її перегляду в касаційному порядку. Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними у рішеннях судів першої і апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у підпунктах "а"-"в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену ЄСПЛ в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункту 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання і обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року у справі №520/8636/19 за позовом Громадянина Федеративної Демократичної Республіки Ефіопія ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду