Справа № 640/4980/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року м. Київ № 640/4980/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни
провизнання протиправною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни (далі - відповідач, приватний виконавець Фесик М.О.), в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати постанову від 18.02.2020 ВП №61322229 про стягнення з боржника основної винагороди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність дій приватного виконавця Фесик М.О. щодо прийняття постанови про стягнення з солідарного боржника у виконавчому провадженні №61322229 - ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 155 827,42 грн. (що становить 10% від усієї суми стягнення за виконавчим документом), та відповідно про незаконність такої постанови приватного виконавця від 18.02.2020. Позивач вважає, що при визначені розміру основної винагороди приватний виконавець мав врахувати обставини перерахування другим солідарним боржником - ОСОБА_2 у період з 25.10.2012 по 10.06.2014 на користь ПАТ «Альфа-Банк» коштів (всього 8 671 дол. США, що за курсом Національного банку України на дату сплат становить 70 724,25 грн.) в рахунок оплати заборгованості, яка була визначена в резолютивній частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09.10.2018 (тобто, заборгованості за кредитним договором у розмірі 155 052,16 грн. та 775,26 грн. на відшкодування судових витрат банку). Проте приватним виконавцем взято до увагу суму стягнення з виконавчого листа без урахування часткової сплати ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитом. Позивач вказує на факт відсутності в тексті постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 18.02.2020 ВП №61322229 відомостей про порядок стягнення такої винагороди у контексті того, що за текстом виконавчого листа судом встановлено стягнення коштів (155 827,42 грн.) солідарно з двох боржників ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ). Дана обставина, на думку позивачки, створює передумови для подвійного стягнення приватним виконавцем з обох боржників суми основної винагороди у повному обсязі, що є протиправним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №640/4980/20 за вказаним позовом та дану справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку, визначеному ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

У призначене судове засідання учасники справи не з?явилися та явку своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Разом з тим, від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання щодо здійснення розгляду справи за його відсутності у порядку письмового провадження.

Від адвоката Бодюка В.А., який визначив себе як представника відповідача, до канцелярії суду надійшло клопотання від 19.03.2020 про перенесення судового засідання. Суд встановив, що до цього клопотання адвокат не долучив належних документів на підтвердження своїх повноважень як представника відповідача, а саме: ордера чи довіреності (натомість з клопотанням були подані лише копія договору про надання правової допомоги та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, що в силу припису ч. 4 ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України не є самостійними документами, що підтверджують повноваження адвоката як представника особи). У зв?язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду вказаного клопотання по суті.

У судовому засіданні 19.03.2020, беручи до уваги неявку всіх учасників справи, а також подання уповноваженим представником позивачем клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, з огляду на приписи ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду цієї справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у цій справі матеріалів.

В подальшому, 06.04.2020 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний від імені приватного виконавця Фесик М.О. адвокатом Бодюком В.А. Враховуючи наведений вище по тексту цього рішення суду висновок щодо відсутності документального підтвердження повноважень адвоката, як представника відповідача, у суду відсутні підстави для врахування такого відзиву при розгляді справи.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з тексту позовної заяви ОСОБА_1 та доданих нею позовних матеріалів, 25.02.2008 між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (яке в подальшому було перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 (якого позивачка визначає як свого чоловіка) був укладений кредитний договір №490057516, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 29 306,93 доларів США. Того ж дня було укладено між Банком та ОСОБА_1 договір поруки №490057516-П. Відповідно до цього договору поруки ОСОБА_1 , як поручитель, поручається за виконання ОСОБА_2 обов?язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі такого у майбутньому.

У грудні 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення солідарно з обох названих фізичних осіб заборгованості за кредитним договором №490057516 від 25.02.2008. А саме за вказаним позовом Банк просив районний суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 155 052,16 грн. (в т.ч. по кредиту, відсотках і пені) та судовий збір у сумі 1 550,52 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20.02.2013 у цивільній справі №2/756/868/13 (провадження №2605/20091/12) позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. А саме було вирішено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом - 150 844,05 грн., заборгованість по відсотках - 2 086,17 грн., пеню - 2 121,94 грн., всього 155 052,16 грн., а також вирішено стягнути з названих відповідачів судовий збір на користь Банку по 775,26 грн. з кожного.

Згодом, внаслідок задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд цього заочного рішення, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.12.2016 останнє було скасовано та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

За наслідками розгляду справи у порядку загального позовного провадження рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.10.2018 у справі №2/756/551/18 (провадження №2605/20091/12) позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду від 16.01.2019 вказане рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09.10.2018 у справі №2605/20091/12 залишено без змін.

27.12.2019 Оболонським районним судом міста Києва на виконання свого рішення від 09.10.2018 видано виконавчі листи.

На підставі виконавчого листа №2605/20091/12, виданого 27.12.2019 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 155 052,16 грн. та по 775,26 грн. на відшкодування судових витрат з кожного, - приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик Марією Олексіївною відкрито виконавче провадження ВП №61322229, про що винесено: постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2020, в якій, зокрема, постановлено стягнути з боржника ( ОСОБА_1 ) основну винагороду приватного виконавця у розмірі 15 582,74 грн. Одночасно винесено постанову від 18.02.2020 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 15 582,74 грн.

Обидві вказані постанови від 18.02.2020 у ВП №61321026 не містять вказівки на солідарний обов`язок стягнення основної винагороди.

При цьому, аналогічно приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. 18.02.2020 винесено таку ж саму постанову у виконавчому провадженні № 61322229 про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди у розмірі 15 582,74 грн.

Не погоджуючись із правомірністю таких дій приватного виконавця в частині щодо прийняття постанови про стягнення з боржника (позивачки) основної винагороди в рамках виконавчого провадження №61322229, ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із даним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами ч. 1, 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній станом до 28.08.2018) передбачалося, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

В силу положень ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Так, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла до 28.08.2018) визначала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, починаючи з 28.08.2018 за приписами ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» розмір виконавчого збору в розумінні цього Закону при виконанні рішення майнового характеру мав розраховуватися не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується є вичерпний та наведений в ч. 5 і 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Поряд з цим, ч. 1 - 6 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Водночас п. 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця (в останній чинній редакції), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643, передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Також питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, врегульовані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802.

Зокрема, п. 9 розд. ІІІ зазначеної Інструкції (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

У свою чергу п. 8 розд. ІІІ Інструкції встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Зі змісту наведених норм права можна дійти висновку, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Натомість стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. А отже, фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця (наведена правова позиція щодо порядку стягнення виконавчого збору узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 13.03.2019 у справі № 812/1413/17).

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що основна винагорода приватного виконавця визначається у відповідній постанові про стягнення основної винагороди та встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. При цьому, таку постанову про стягнення основної винагороди приймається одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження. В подальшому, така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюються пропорційно до фактично стягнутої суми.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд встановив, що 18.02.2020 приватним виконавцем Фесик М.О. на підставі виконавчого листа №2605/20091/12, виданого 27.12.2019 Оболонським районним судом міста Києва, прийняті постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №61322229) та про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) основної винагороди, яка складається з 10% від загальної суми до стягнення (155 827,42 грн.) за виконавчим документом.

У тесті свого позову позивачка повідомила суд, що правомірність постанови приватного виконавця (відповідача) про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2020 ВП №61322229 нею не оскаржується.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини та наведені вище норми права суд дійшов висновку, що відповідач в цілому мав право винести постанову про стягнення з боржника (позивачки) основної винагороди від 18.02.2020 одночасно із прийняттям відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження, з визначенням розміру основної винагороди у межах 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

При цьому, суд зважає на те, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09.10.2018, на виконання якого 27.12.2019 був виданий виконавчий лист №2605/20091/12, набрало законної сили 16.01.2019, а відтак таке рішення районного суду в силу приписів ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язковим до виконання (в т.ч., у частині встановленого в судовому порядку розміру суми заборгованості, що підлягає солідарно стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).

Також сторони не повідомили суд про існування у період до 18.02.2020 та на час розгляду судом цієї адміністративної ухвал районного суду, ухвалених в порядку ст. 432 («Виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню») Цивільного процесуального кодексу України.

У зв?язку з цим, суд відхиляє як безпідставні посилання позивачки на те, що приватний виконавець Фесик М.О. при прийнятті оспорюваної постанови про стягнення з боржника основної винагороди мала керуватися іншими відомостями про розмір суми, що підлягає стягненню з боржника, ніж ті, що зафіксовані у виконавчому листі №2605/2009/12, виданому 27.12.2019.

Разом з тим, проаналізувавши зміст оспорюваної постанови відповідача у сукупності з іншими матеріалами, суд встановив, що згідно цієї постанови приватним виконавцем вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 15 582,74 грн. (155827,42 грн. х 10% = 15582,74 грн.) без визначення порядку стягнення такої основної винагороди у контексті із встановленим за виконавчим документом солідарним стягненням боргу.

Таким чином, вказаною постановою приватний виконавець поклав обов`язок по сплаті 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим листом, і за своєю природою є основною винагородою, - окремо на кожного із боржників за виконавчим документом.

Дана обставина свідчить про те, що постанова про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) основної винагороди від 18.02.2020 ВП №61322229 за своїм змістом суперечить ч. 9 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». А саме, нормою ч. 9 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» чітко визначено, що солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

З огляду на викладене, суд вважає постанову відповідача (суб?єкта владних повноважень) такою, що не відповідає вимогам ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки така прийнята приватним виконавцем без дотримання вимог ч. 9 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 8 розд. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, та у зв?язку з цим підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявною у матеріалах справи квитанцією від 27.02.2020 №25633688 підтверджено, що ОСОБА_1 під час звернення до суду із цим позовом сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн. Таким чином, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у зазначеній сумі за рахунок асигнувань приватного виконавця Фесик М.О.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця роботи: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни від 18.02.2020 про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) основної винагороди ВП №61322229.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) за рахунок асигнувань приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця роботи: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 КАС України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 КАС України, з урахуванням особливостей визначених ст. 272 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок