Справа № 640/9733/20
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

07 травня 2020 року м. Київ № 640/9733/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, Голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича про визнання протиправними та нечинними Засад використання автоматизованої системи документообігу Печерського районного суду міста Києва в частині, визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва через систему «Електронний суд» з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Печерського районного суду міста Києва (далі також - відповідач-1), Голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича (далі також - відповідач-2), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та нечинним друге речення третього абзацу пункту 2.3.10 Засад використання автоматизованої системи документообігу Печерського районного суду міста Києва, затверджених рішенням зборів суддів Печерського районного суду міста Києва 25 вересня 2019 року;

визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Печерського районного суду міста Києва №590-з/2019 від 19 листопада 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Засади використання автоматизованої системи документообігу Печерського районного суду міста Києва затверджені рішенням зборів Печерського районного суду міста Києва 25 вересня 2019 року (далі також - Засади).

Відповідно до пункту 2.3.10 Засад:

« 2.3.10. Збори суддів мають право запроваджувати спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій судових справ.

Спеціалізація суддів визначається із розрахунку розподілу не менше двох суддів на одну спеціалізацію.

Спеціалізація суддів та слідчих суддів з розгляду конкретних категорій судових справ визначена рішеннями зборів суддів. Спеціалізація слідчих суддів з розгляду клопотань органів досудового розслідування та інших учасників кримінального провадження, відводів (самовідводів) слідчого судді та учасників кримінального провадження визначена за принципом чергування в робочі дні відповідно до затвердженого графіку».

Відповідач-1 листом від 21 квітня 2020 року вих. №1337/20 надав відповідь на адвокатський запит, в якому зокрема, зазначив, що згідно штатного розпису Печерського районного суду міста Києва, станом на день надання відповіді, в суді передбачено тридцять шість посад суддів, з урахуванням трьох адміністративних посад, з яких фактично здійснюють правосуддя двадцять суддів.

Відповідно до рішення зборів суддів Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року, слідчими суддями є всі судді, згідно штатного розпису, які здійснюють чергування з розгляду всіх видів клопотань органів досудового розслідування та інших учасників кримінального провадження згідно затвердженого головою суду графіку.

Наказом голови суду №84-з/2020 від 19 лютого 2020 року внесено зміни до графіку чергувань слідчих суддів з розгляду всіх видів клопотань органів досудового розслідування та інших учасників кримінального провадження на лютий, березень та квітень 2020 року, у тому числі, який затверджено наказом голови суду № 590-з/2019 від 19 листопада 2019 року.

Так, згідно з вищевказаного наказу, черговими слідчими суддями у квітні 2020 року є:

Білоцерківець О.А., Соколов О.М., Писанець В.А., Ільєва Т.Г., Волкова С.Я., дні чергування - 06 квітня, 10 квітня, 16 квітня, 23 квітня, 29 квітня;

Смик С.І. , Остапчук Т.В. , Григоренко І.В. , Бусик О.Л. , дні чергування - 01 квітня, 07 квітня, 13 квітня, 17 квітня, 24 квітня, 30 квітня;

Литвинова І.В. , Карабань В.М. , Підпалий В . В. , Вовк С.В. , Константінова К.Е. , дні чергування - 02 квітня, 08 квітня, 14 квітня, 21 квітня, 27 квітня;

Батрин О.В. , Новак Р.В. , Матійчук Г.О. , Бортницька В.В., Шапутько С.В., дні чергування - 03 квітня, 09 квітня, 15 квітня, 22 квітня, 28 квітня.

ОСОБА_1 ,, є підозрюваним у кримінальному провадженні № 0000215, досудове розслідування якого здійснює Головне слідче управління СБУ у місті Києві та Київській області. Відповідно, всі клопотання на стадії досудового розслідування подаються до Печерського районного суду міста Києва.

У березні 2020 року органом досудового розслідування до Печерського районного суду міста Києва було подано клопотання про продовження строку досудового розслідування. Захисники позивача, ознайомившись із звітом про автоматизований розподіл справи, встановили, що у розподілі справи із двадцяти слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва брали участь лише три судді. З підстав зазначеного порушення захист подав заяву про відвід, яка була відхилена із посиланням на Засади використання автоматизованої системи документообігу суду.

На думку позивача, в Печерському районному суді міста Києва визначення того, серед яких суддів буде розподілятися клопотання, здійснює голова суду. При цьому, цей графік відомий заздалегідь, що дозволяє особі, яка звертається із клопотанням, чітко знати, серед яких суддів буде здійснюватися розподіл справи.

Враховуючи те, що голова суду може змінювати цей графік, у нього виникає можливість впливати на перелік суддів, які беруть участь у розподілі справи.

Розглянувши матеріали позовної заяви та вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Згідно з ч. 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, за правилами ч. 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Статтею 130-1 Конституції України визначено, що для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до закону діє суддівське самоврядування.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (далі також - Закон).

Положеннями з ч.ч. 1, 4 статті 126 Закону визначено, що суддівське самоврядування - самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями.

До завдань суддівського самоврядування належить вирішення питань щодо:

1) забезпечення організаційної єдності функціонування органів судової влади;

2) зміцнення незалежності судів, суддів, захист професійних інтересів суддів, у тому числі захист від втручання в їхню діяльність;

3) участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення судів та контроль за додержанням установлених нормативів такого забезпечення;

4) обрання суддів на адміністративні посади в судах у порядку, встановленому цим Законом;

5) призначення суддів Конституційного Суду України;

6) обрання суддів до складу Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом.

За приписами статті 127 Закону, організаційними формами суддівського самоврядування є збори суддів, Рада суддів України, з`їзд суддів України.

Суддівське самоврядування в Україні здійснюється через: 1) збори суддів місцевого суду, апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду (а у передбачених цим Законом випадках - апеляційної палати вищого спеціалізованого суду), Пленум Верховного Суду; 2) Раду суддів України; 3) з`їзд суддів України.

Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом та іншими законами, а також регламентами і положеннями, що приймаються органами суддівського самоврядування згідно з Конституцією України та цим Законом.

Збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань (ч. 1 статті 128 Закону).

При цьому, відповідно до ч. 5 статті 128 Закону, збори суддів: 1) обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників цього суду; 2) визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ; 3) визначають рівень навантаження на суддів відповідного суду з урахуванням виконання ними адміністративних або інших обов`язків; 4) заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в цьому суді, та керівника апарату суду; 5) звертаються з поданням про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката, прокурора, посадової особи органу державної влади чи органу місцевого самоврядування за вчинення дій або бездіяльності, що порушують гарантії незалежності суду та судді; 6) здійснюють інші повноваження, визначені цим Законом.

Аналіз наведених положень чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що збори суддів Печерського районного суду міста Києва, які обговорюють питання внутрішньої діяльності суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 статті 4 КАС України.

Встановлена правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання незаконним та скасування його рішення, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах.

Наведена позиція суду узгоджується із обов`язковою для врахування позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2019 року у справі №804/4177/17, провадження № 11-1425апп18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/81171450).

При цьому, на думку суду позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Печерського районного суду міста Києва №590-з/2019 від 19 листопада 2019 року, яким затверджено графік чергувань слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва з розгляду всіх видів клопотань органів досудового розслідування та інших учасників кримінального провадження є похідною вимогою від вимоги щодо скасування рішення зборів суддів Печерського районного суду міста Києва 25 вересня 2019 року, оскільки його фактично прийнято на виконання вимог таких Засад. В даному випадку відповідач-2 не здійснював відносно позивача владні управлінські функції.

Частиною 1 статті 6 Закону визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно, ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність, є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно, ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала свою позицію у подібних правовідносинах, зокрема, відповідні висновки викладено у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 1340/6148/18.

Отже, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо заявлених позивачем вимог слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Суд адміністративної юрисдикції не має компетенції щодо розгляду такого спору з огляду на те, що відповідні скарги розглядаються самим органом суддівського самоврядування згідно із Законом та внутрішнім актом, який регламентує діяльність такого органу, в той час як у справі ЄСПЛ «Трегубенко проти України», Пленумом Верховного Суду України було скасоване остаточне та обов`язкове судове рішення, винесене на користь заявника в порядку нагляду. ЄСПЛ зауважив, що Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов`язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення, яке, крім того, вже було частково виконане (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)).

Виходячи з наведеного у сукупності, суд прийшов висновку про відмову у відкритті провадження за п. 1 ч. 1 статті 170 КАС України, оскільки цей позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Частиною 5 статті 7 вказаного Закону визначено, що повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Згідно п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

При цьому, відповідно до положень ч. 1 статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору шляхом прийняття даної ухвали, відповідно до вимог процесуального законодавства та п. 5 вказаного вище Порядку.

Керуючись статтями 170, 248, 256 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, Голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича про визнання протиправними та нечинними Засади використання автоматизованої системи документообігу Печерського районного суду міста Києва в частині, визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) через відповідний орган державної казначейської служби України сплачений до державного бюджету судовий збір у розмірі 1 681, 60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок) відповідно до квитанції № 4997 від 30 квітня 2020 року.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду, відповідно до ч. 2 статті 256 КАС України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом 15 днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України, з урахуванням п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк