Справа № 280/467/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Справа № 280/467/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Чоклі Єлизавети Юріївни ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) та Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

17.01.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ), в особі представника - адвоката Чоклі Єлизавети Юріївни, до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправними та скасувати:

вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені №Ф-3555-56У від 19.02.2019 про стягнення з позивача на користь Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 18276,72 грн;

вимогу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені №Ф-3555-56У від 14.11.2019 про стягнення з позивача на користь Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 26539,26 грн.

Крім того, просить: стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржувані рішення (вимоги) є протиправними та такими, що прийняті всупереч приписів чинного законодавства України. Позивач вказує, що спірні вимоги не містять ані детального розрахунку, ані підстав її прийняття, а також прийняті з порушенням строків їх прийняття. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 22.01.2020 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

24.01.2020 від представника позивача до суду надійшла заява про зміну (доповнення) підстав позову. В заяві позивач посилається на те, що з 18.07.2016 він працює у ФОП ОСОБА_2 водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копіями: довідки ФОП ОСОБА_2 та трудового договору. Отже, він є застрахованою особою, за яку єдиний внесок регулярно нараховує та сплачує ФОП ОСОБА_2 в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску як особою, яка була лише зареєстрована як фізична особа-підприємець без фактичного провадження такої підприємницької діяльності.

07.02.2020 від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позову, до якої додана позовна заява відповідно до якої в якості відповідачів позивачем визначені Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач 1 або ГУ ДПС у Запорізькій області) та Головне управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач 2 або ГУ ДФС у Запорізькій області), позовні вимоги лишились незмінними.

Ухвалою суду від 12.02.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №280/467/20, судове засідання призначено на 11.03.2020, без виклику сторін. Витребувано у відповідачів розрахунок суми боргу позивача з єдиного внеску та докази обґрунтованості його нарахування, інформацію про сплачені позивачем (чи іншим податковим агентом за позивача) протягом 2018-2019 року суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також, запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив та документи на його обґрунтування.

Відповідачі скористались правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 03.03.2020. У відзиві представник відповідачів зазначив, що відповідно до приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці. Вказує на те, що позивачем в супереч вимог закону починаючи з 2017 року не сплачується єдиний внесок, що стало підставою для складання спірних вимог. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 перебував на обліку, як фізична особа - підприємець з 28.02.2008 по 22.11.2019, а тому з 01.01.2017 зобов`язаний сплачувати єдиний внесок не залежно від отримання доходу від підприємницької діяльності. Проте позивач єдиний внесок не сплачував. У зв`язку з наявністю у позивача недоїмки з єдиного внеску, ГУ ДФС у Запорізькій області 19.02.2019 було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3555-56 на суму недоїмки 18276,72 грн. та ГУ ДПС у Запорізькій області 19.11.2019 року було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3555-56 на суму 26539,26 грн. за формою та у строки, визначені законодавством. Вважає, що спірні вимоги винесені законно та обґрунтовано. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

11.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідачами не надано інформацію про сплачені позивачем, чи іншим податковим агентом за позивача, протягом 2018-2019 років сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Натомість, відповідачі безпідставно надали відомості не як для фізичної особи (а позивач є саме фізичною особою), а відомості що стосуються для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. У зв`язку з чим, у розрахунку відповідача доданого до відзиву на позовну заяву, відсутні відомості про нарахування ЄСВ за ОСОБА_1 іншим податковим агентом, зокрема його роботодавцем ФОП ОСОБА_2 . Також вважає, що спірні вимоги винесені з порушенням строків та процедури їх складення, а також містять подвійне нарахування ЄСВ.

24.03.2020 від представника відповідачів надійшли додаткові пояснення в яких зазначено, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 28.02.2008 по 22.11.2019 та впродовж даного часу перебував у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на обліку як фізична особа-підприємець. Позивачу за період 2017 року, 2018 року та І-ІІІ квартал 2019 року було нараховано єдиний внесок на загальну суму 26539,26 грн. Жодного доказу сплати єдиного внеску протягом 2017-2019 років позивачем до суду надано не було. Також, позивачем не було надано до суду належних доказів на підтвердження працевлаштування за трудовим договором протягом 2017-2019 років, а саме належним чином завірену копію трудової книжки позивача, та доказів сплати єдиного внеску роботодавцем, таких як довідка Пенсійного фонду України

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 28.02.2008, про що 28.04.2008 в ЄДР внесено запис №2 012316. Підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 припинена 22.11.2019, запис в ЄДР №2 012316. Вказане підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не заперечується позивачем.

Отже, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 28.02.2008 по 22.11.2019, проте протягом зазначеного часу єдиний соціальний внесок, саме як фізична особа - підприємець, не сплачував. Проти даного факту позивач не заперечував.

В зв`язку з цим, ГУ ДФС у Запорізькій області 19.02.2019 було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3555-56 на суму недоїмки 18276,72 грн. та ГУ ДПС у Запорізькій області 19.11.2019 було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3555-56 на суму 26539,26 грн.

Вважаючи виставлені вимоги протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до ст.1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 4 Закону №2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Частиною другою статті 6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4,5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Крім того, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону України №2464-VI).

Суд зауважує, що мета участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

В силу вимог статті 4 Закону №2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

Проте, слід врахувати різний статус цих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, у випадку з найманим працівником він є застрахованою особою, а роботодавець - страхувальником. У свою чергу, державна реєстрація фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності є формою самостійного забезпечення працею, а тому відповідна особа одночасно є і застрахованою особою і страхувальником.

В силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, судом встановлено та матеріалами справи встановлено, що відповідно до трудового договору від 18.07.2016 укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній з 18.07.2016 працює водієм автотранспортних засобів на ФОП ОСОБА_3 (а.с. 68-69).

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_3 від 20.01.2020 за період з 18.07.2016 по 31.12.2019 позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 145296,95 грн., з якої щомісячно сплачувався єдиний соціальний внесок на загальну суму 31965,33 грн. (а.с. 70).

Таким чином, суд приходить до висновку, що страхувальником-роботодавцем систематично сплачувався єдиний внесок з заробітної плати позивача.

Суд зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою - підприємцем.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 05 грудня 2019 року (справа №260/358/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 27 лютого 2020 року (справа №0440/5632/18) та інших.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу, та у зв`язку з нарахуванням та сплатою роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску, суд вважає, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на відсутність належних доказів щодо працевлаштування позивача та сплати роботодавцем за нього єдиного внеску з огляду на наступне.

Ухвалою від12.02.2020 судом витребувано у відповідачів розрахунок суми боргу позивача з єдиного внеску та докази обґрунтованості його нарахування, інформацію про сплачені позивачем (чи іншим податковим агентом за позивача) протягом 2018-2019 року суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Проте відповідачами надано відомості не як для фізичної особи (а позивач є саме фізичною особою), а відомості, які стосуються фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. У зв`язку з чим, у розрахунку відповідача доданого до відзиву на позовну заяву, відсутні відомості про нарахування ЄСВ за ОСОБА_1 іншим податковим агентом, зокрема його роботодавцем ФОП ОСОБА_2 , який у розмірі 31965,33 грн за період від 18.07.2016 по 31.12.2019 сплачував єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 (довідка від ФОП ОСОБА_2 долучена до матеріалів справи).

Таким чином відповідачами не виконані вимоги ухвали суду та не надано доказів щодо сплати та/або несплати податковим агентом єдиного соціального внеску за позивача.

Натомість, наданий позивачем трудовий договір, між ним на ФОП ОСОБА_2 , складено на типовій формі, затвердженій наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 №260, зі змінами, а отже він відповідає вимогам чинного законодавства України. Сплата податковим агентом за позивача єдиного соціального внеску в розмірі 31965,33 грн. за період від 18.07.2016 по 31.12.2019 підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_2 від 20.01.2020.

Також, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 р. по справі "Вєренцов проти України", в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі "Корецький та інші проти України", ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі "Олександр Волков проти України" (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи "доброго врядування" і "належної адміністрації".

Крім того, у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE ("Рисовський проти України") заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу "належного урядування", відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Суд звертає увагу на те, що у період, за який відповідачами було нараховано позивачу спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ він не здійснював підприємницької діяльності, зокрема як ФОП, доходу від такої діяльності не мав, а натомість працював у зазначений період як найманий працівник, отримумав заробітну плату за офіційним місцем роботи як найманий працівник і роботодавець сплачував з його заробітної плати відповідні внески. Зворотного відповідачами у справі не доведено.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для суду при вирішенні даної справи.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску та відповідно, прийняття спірних вимог про сплату боргу (недоїмки).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачами не доведено належними доказами правомірності оскаржених вимог про сплату боргу (недоїмки),

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваних вимог відповідач діяв необґрунтовано та без урахування всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, що зумовлює висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат визначені у статті 139 КАС України.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Запорізькій області.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107; ) та Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107; ) про визнання протиправними та скасування вимог - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені №Ф-3555-56У від 19.02.2019 про стягнення з ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 18276,72 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені №Ф-3555-56У від 14.11.2019 про стягнення з ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 26539,26 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривен 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя, 69107; ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, в 10-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України у перебіг установленого судом строку для подання апеляційної скарги не враховується строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), запроваджений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 (із змінами та доповненнями).

Суддя Р.В. Кисіль