Справа № 500/476/20
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/476/20

30 квітня 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Баранюка А.З. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної ради України про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та виплати середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Апарату Верховної Ради України, Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення з Управління справами Апарату Верховної Ради України 42186,89 грн грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та 83634,15 грн виплати середнього заробітку.

Ухвалою судді від 17.02.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків шляхом уточнення суб`єктного складу відповідачів, або подання до суду позовної заяви (з урахуванням кількості учасників справи) із зазначенням змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

На виконання вимог даної ухвали позивач 18.02.2020 подав до суду заяву про уточнення суб`єктного складу відповідачів, в якій визначив єдиного відповідача - Управління справами Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач).

Ухвалою судді від 19.02.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №500/476/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

04.03.2020 представник Управління справами Апарату Верховної Ради України подав до суду відзив на позовну заву (а.с. 32-34), в якій вказав, що помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Це кореспондується з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР.

У той же час Управління справами Апарату Верховної Ради України з позивачем трудовий договір не укладало, на роботу його не приймало та з роботи не звільняло, відтак роботодавцем по відношенню до нього не є, та є неналежним відповідачем.

06.03.2020 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказав, що збільшує позовні вимоги в частині збільшення заявленої до стягнення суми середнього заробітку на кількість робочих днів за період з 01.03.2020 по 18.03.2020 включно та просить стягнути з Управління справами Апарату Верховної Ради України 91536,63 грн у якості виплати середнього заробітку.

18.03.2020 представник відповідача надіслав на електронну адресу суду клопотання про розгляд даної справи без його участі.

17.03.2020 позивач подав до суду заяву про розгляд даної справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує.

Ухвалою суду від 19.03.2020 витребувано в Управління справами Апарату Верховної Ради України розрахунок середньоденного заробітку ОСОБА_1 . Вказаною ухвалою встановлено строк для надання зазначеної інформації до 13 квітня 2020 року.

Також, у зв`язку із витребування додаткових доказів, ухвалою суду 19.03.2020 розгляд справи було відкладено.

13.04.2020 позивач повторно подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 13.04.2020 здійснено перехід розгляду даної справи в порядку письмового провадження та продовжено строк для надання розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 до 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту закінчення дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

22.04.2020 представник відповідача, на виконання вимог ухвали від 19.03.2020, надав суду розрахунок середньоденного заробітку позивача.

Суд, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, проаналізувавши подані докази, встановив наступні факти.

На підставі розпорядження від 05.09.2016 №2950-к позивач був зарахований на посаду помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба).

Розпорядженням від 10.10.2016 №3176-к позивач був переведений за його згодою на посаду помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень (патронатна служба) увільнивши від виконання обов`язків помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 .

Розпорядженням від 27 серпня 2019 року № 1305-К позивача звільнено з займаної посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України).

05 вересня 2019 року позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України в особі Управління справами Апарату Верховної Ради України із заявою, в якій просив, у тому числі, інформацію щодо кількості нарахованої, проте не використаної ним відпустки за весь час перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України та інформацію щодо причин невиплати компенсації за дні невикористаної відпустки.

Листом від 04.10.2019 Перший заступник керівника Апарату Верховної Ради України повідомив позивача про те, що всі виплати помічникам-консультантам виплачуються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Та те, що у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці народного депутата України компенсація за невикористану відпустку йому не виплачувалась. Також позивачу була надана довідка про кількість календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за період роботи з 05.10.2016 по 29.08.2019, що становить 87 календарних дні.

Крім того, судом встановлено, що позивачу належить 2 дні відпустки за відпрацьований період з 06.09.2016 по 05.10.2016 на посаді помічника - консультанта народного депутата України ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження патронатної служби і стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" і "Положенням про помічника-консультанта народного депутата України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995р. №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Суд зазначає, що згідно з положеннями ст.ст. 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з ч. 7 ст. 1.1 "Положення помічники-консультанти народного депутата України", які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина 8 ст. 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Згідно ч. 1 ст. 4.1. Положення передбачає, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону України "Про відпустки", суд зазначає, що з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України "Про відпустки".

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі-Закон № 504/96-ВР).

Згідно із ч. 3 ст. 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Положення ч. 1 та 4 ст. 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 ст. 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених вище норм Закону № 504/96-ВР та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.

Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Окрім того, відповідач у відзиві зазначає, що згідно з п.1.1 Положення про Управління справами Апарату Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 05.10.2015 №1371, Управління справами є структурним підрозділом Апарату Верховної Ради України, до відання якого входять питання матеріально-технічного і фінансового забезпечення та господарського обслуговування діяльності парламенту.

Також, згідно із п.10.1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 р. № 769 (в редакції розпорядження Голови Верховної Ради України № 734 від 20 листопада 2014 р.), у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат (через Управління справами) забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Також, як слідує із наданих доказів до матеріалів справи, а саме витягів з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України (а.с. 14, 16-18) страхувальником у періоди роботи позивача на посаді помічника - консультанта народного депутата України було саме Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Отже, зазначене дає підстави вважати, що саме Управління справами Апарату Верховної Ради України є належним відповідачем у справи та всі виплати, які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються ним з загального фонду оплати праці помічників - консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

З аналізу наведеного чинного законодавства вбачається, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації. Згідно доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач станом на день звільнення мав 89 календарних днів щорічної невикористаної основної відпустки.

Таким чином, відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за невикористану відпустку.

Щодо заявленої позовної вимоги стосовно нарахування та виплати середнього заробітку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Оскільки позивач звертався до роботодавця стосовно невиплати компенсації за дні невикористаної відпустки безпосередньо після звільнення, що підтверджується наявною у матеріалах справи заявою (а.с. 4), суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку з 30.08.2019 по дату прийняття рішення у даній справі, що становить 169 робочих днів.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Як вбачається із розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 , наданого Управління справами Апарату Верховної Ради України на вимогу ухвали суду від 19.03.2020, заробітна плата позивача за серпень 2018-грудень 2018 становила по 11050,00 грн за місяць, та за січень 2019-липень 2019 становила по 13500,00 грн за місяць.

Згідно із п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У цій справі, заперечуючи проти позову, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Верховний Суд України в постанові від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 зазначив, що використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Таким чином, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 89 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2020 по дату прийняття рішення у даній справі з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобов`язати Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 89 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Зобов`язати Управління справами Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2020 по дату прийняття рішення у даній справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

відповідач: Управління справами Апарату Верховної Ради України, місцезнаходження: 01008, м.Київ, вул.Грушевського, 5, .

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.