Справа № 160/3383/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2020 року Справа № 160/3383/20
25 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровської області щодо не звільнення майна з податкової застави та не виключення запису з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
- виключити записи щодо податкової застави в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №27272389, який внесено 30.07.2018 року в 16:48:39 державним реєстратором департаменту адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Беляніновою К.О. ;
Отже, позивач вважає, що оскільки податкове зобов`язання, яке стало підставою для винесення податкової вимоги, було скасовано у встановленому законодавством порядку, то відповідно до ст. 37 ПК України, це є підставою для припинення його податкового обов`язку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
07.04.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив в задоволенні позову відмовити, зазначив, що контролюючий орган діяв у межах, визначених Податковим кодексом України.
17.04.2020 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зауважено, що відповідачем не наведено жодних обґрунтувань чи фактів, які б свідчили про відсутність протиправної бездіяльності та усунення порушень прав позивача; не здійснено жодних дій по звільненню майна з-під податкової застави у випадку скасування податкової вимоги, за наслідками якої виник податковий борг. Отже, представник позивача вважає, що будь-яких доказів, як підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідачем не надано.
Третя особа не скористалася правом щодо надання пояснень на позов.
Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16.12.2019 року ОСОБА_1 дізнався про наявність податкової застави на його нерухоме майно із запису про державну реєстрацію обтяжень в реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень.
Податкова вимога від 02.12.2016 р. №6711-17 на суму 234 759,32 грн виникла на підставі податкового повідомлення-рішення з донарахування орендної плати за землю з фізичних осіб від 10.03.2016р. №16/1302 форми «Ф» на загальну суму 234 759,32 грн.
Повідомлення-рішення від 10.03.2016р. №16/1302 було оскаржене позивачем до Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №804/2831/16. Рішенням суду у справі адміністративний позов був задоволений, податкове повідомлення-рішення від 10.03.2016 р. №16/1302 було скасовано. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду України від 04.09.2018р. постанова суду першої інстанції від 29.06.2016р. залишена в силі.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить із наступного.
Відповідно до п.п 93.1 ст. 93 ПК України, майно платника податків звільняється з податкової застави з дня отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження на підставі відповідного документу.
Згідно ч. 60.1.4. ст. 60 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.
Порядок застосування податкової застави відповідно до ст. 93 Податкового кодексу України, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Такий порядок встановлений наказом Міністерства Фінансів України №586 від 16.06.2017 р. Розділом 6 вказаного порядку передбачений порядок припинення податкової застави, яким визначено, що звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів здійснюються у порядку, передбаченому п. 93.2 ст. 93 глави 9 розділу II Податкового кодексу України.
Згідно п.п. 93.2 ст. 93 ПК України, підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1-93.1.5 пункту 93.1 цієї статті.
Під час судового розгляду з`ясовано та вбачається з матеріалів справи, що податкове зобов`язання, яке стало підставою для винесення податкової вимоги, було скасовано відповідно до ст. 37 ПК України.
Таким чином, відповідно до вимог законодавства, на підставі постанови Верховного суду України у складі Касаційного адміністративного суду у справі №804/2831/16 від 04.09.2018р., відповідач повинен був припинити податкову заставу, а майно звільнити із застави.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
У рішенні від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» (п.70, п.71) Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Суд зазначив, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що податковий орган протиправно не припинив податкову заставу, не звільнив майно з-під податкової застави та не виключив записи про податкову заставу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, відтак, адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що згідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровської області щодо не звільнення майна з податкової застави та не виключення запису з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Виключити запис щодо податкової застави в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №27272389, який внесено 30.07.2018 р. в 16:48:39 державним реєстратором департаменту адміністративним послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Беляніновою К.О.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник