Справа № 810/505/15
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2020 року

Київ

справа №810/505/15

адміністративне провадження №К/9901/6643/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В.,Яковенка М.М.,

розглянув у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу № 810/505/15

за позовом ОСОБА_1 до Васильківської об`єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 6 травня 2016 року (прийняту прийняте у складі головуючого судді Гай А.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року (прийняту в складі колегії суддів: головуючого Вівдиченко Т.Р., суддів: Борисюк Л.П., Петрика І.Й.),

УСТАНОВИВ

І. Суть спору:

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Васильківської об`єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - Відповідач) у якому просив суд скасувати наказ від 15.12.2014 р. №125-о про звільнення його з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків, поновити на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем були порушені його трудові права, які підлягають захисту та відновленню шляхом скасування наказу Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області №125-0 від 15.12.2014 р., поновлення на його посаді аналогічній тій, яку він займав, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 6 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року у задоволені позовних вимог було відмовлено.

4. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що роботодавець мав право у період з 15.12.2014 року по 22.12.2014 року звільнити позивача із займаної посади, поновивши на цю посаду основного працівника - ОСОБА_2 .

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

5. Позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

6. У касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що ні одна із сторін не подавала заяву про зміну формулювання причини звільнення, а даний юридичний факт відбувся з ініціативи Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Київській області, що суперечить частиною третьою статті 235 КЗпП, тому постанова Київського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2016 року у справі №810/505/15, якими визнаються правомірними дії Відповідача були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.

6.1. Окрім того, позивач зазначає, що під час винесення Наказу про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, Позивач у зв`язку з незадовільним станом здоров`я перебував у лікарняній відпустці на стаціонарному лікуванні з 08.12.2014 року до 31.12.2014 року, а з 05.01.2015 року - 29.01.2015 року - на амбулаторному лікуванні, про що свідчать листки непрацездатності, а тому винесення Наказу про звільнення з займаної посади носило незаконний характер на підставі частини третьої статті 40 КЗпП України, де передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

6.2. Також, позивач указує, що не дивлячись на те, що згідно із частиною третьою статті 235 КЗпП правом змінювати формулювання причини звільнення наділений орган, який розглядає трудовий спір (у даному випадку суд), Васильківською ОДПІ була порушена не тільки така норма, а і офіційно зазначена підстава відповідно до пункту другого статті 36 КЗпП України. Тобто відповідач не мав право 10.04.2015 року у Наказі №17-о змінювати підставу звільнення.

7. Позивач просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

8. Відповідач надав заперечення на касаційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

9. У жовтні 2013 року, позивачем була подана заява на ім`я начальника Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області Яценка А.П. про призначення його, в порядку переведення у межах Васильківської ОДПІ ДПС України в Київській області, на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

10. Згідно з резолюції начальника Васильківської ОДПІ з позначкою «до наказу», 18.10.2013, було видано наказ №89-о по Васильківській ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області про призначення з 18.10.2013 р., у порядку переводу, звільнивши з Васильківської ОДПІ Київської області ДПС згідно п.5 ст.36 КЗпП України ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області на декретне місце основного працівника з посадовим окладом згідно штатного розпису, підстава: заява ОСОБА_1

11. 15.12.2014, ОСОБА_2 , на ім`я голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області була подана заява, відповідно до якої ОСОБА_2 просила поновити її на посаді головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків у зв`язку з достроковим виходом на роботу із декретної відпустки.

12. 15.12.2014, головою комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ № 124 «в» про вихід з відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 , відповідно до якого перервати ОСОБА_2 -головному державному інспектору відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і вважати ОСОБА_2 такою, що приступила до виконання службових обов`язків на займаній посаді з 22 грудня 2014 р. з посадовим окладом згідно штатного розпису, підстава- заява ОСОБА_2 .

13. 15.12.2014, наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ №125-о, згідно якого ОСОБА_1 був звільнений з посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області, згідно п.6 ст.40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на роботі основного працівника та закінченням строкової трудової угоди, підстава заява ОСОБА_2 від 15.12.2014 р.

14. Не погоджуючись з наказом, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

15. 10.04.2015, наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ №17-о «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 15.12.2014 р. №125-«о», відповідно якого були внесені зміни до наказу від 15.12.2014 р. №125-о в частині підстави звільнення ОСОБА_1 - п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

16. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

17. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

18. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21. Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, яка діяла на час вирішення справи в суді першої та апеляційної інстанції, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

22. Відповідно до статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

23. Згідно частини другої статті 23 КЗпП України, строковий трудовий договір може бути укладено лише у разі, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

24. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 pоку (із змінами і доповненнями), при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події, наприклад, повернення на роботу робітниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; працівника, який звільнився з роботи в зв`язку із призовом на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу. Строковий трудовий договір може укладатися для заміни тимчасово відсутнього працівника.

25. Строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку, за наявності волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Роботодавець, який має намір розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення, на підставі пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строку договору).

26. Припинення трудового договору після закінчення строку можливе тільки протягом одного дня. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника, оскільки сторони строкового трудового договору заздалегідь, ще під час його укладення, домовляються про певний період трудових відносин. У цей же час працівник виражає і свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений, тому власник не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 статі 36 КЗпП України.

27. Останній день роботи працівникові потрібно видати його трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення. Такий обов`язок роботодавця передбачено пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

28. Пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що день звільнення працівника є останнім днем його роботи. Якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній внаслідок тимчасової непрацездатності або без поважних причин, наказ про звільнення видається, вноситься запис про звільнення в трудову книжку, а працівника телефонограмою чи рекомендованим листом повідомляють про необхідність одержання трудової книжки. Звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, не позбавляє його права на одержання допомоги по соціальному страхуванню протягом встановлених строків чи до видужання.

29. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП, не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності) з ініціативи роботодавця.

30. Приписами статті 235 КЗпП зазначено, що разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

30.1. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

30.2. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

30.3. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

30.4. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

31. Частиною другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

VI. Позиція Верховного Суду

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

32. Предметом судового контролю у цій справі є правомірність звільнення працівника, у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору в період тимчасової непрацездатності або відпустки.

33. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що роботодавець мав право у період з 15.12.2014 року по 22.12.2014 року звільнити позивача із займаної посади, поновивши на цю посаду основного працівника - ОСОБА_2

34. Так, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на декретне місце основного працівника (наказ №89-«о»), згідно заяви позивача- «на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника».

35. Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що у цьому випадку, строк трудового договору пов`язаний не з конкретною датою, а з настанням певної події- повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною. Саме це значення було вкладено у зміст наказу «призначити на декретне місце».

36. Отже, у виниклих спірних правовідносинах строк закінчення трудового договору є юридичним фактом - повернення на роботу працівника із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного року, тобто строк укладеного з позивачем трудового договору визначено настанням події повернення працівника, що займав посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків з «декретної відпустки» та її правове оформлення.

37. Факт повернення ОСОБА_2 на раніше займану посаду із відпустки по догляду за дитиною пов`язаний із її волевиявленням, яке вона висловила у формі заяви 15.12.2015 року та який був реалізований у вигляді прийнятих відповідачем наказів від 15.12.2014 року №124 «в» про вихід із відпустки ОСОБА_2 на поновлення її на займаній посаді головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків, з одночасним звільнення з цієї посади ОСОБА_1 з 19.12.2014 року.

38. Стосовно видачі відповідачем наказу від 10.04.2015 року про внесення змін до наказу від 15.12.2014 року №125-о після звільнення позивача та оскарження ним останнього, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

39. Колегія суддів, зазначає, що при вирішенні спорів щодо законності звільнення, необхідно з`ясувати, з яких саме підстав проведено звільнення працівника, відповідно до наказу та його відповідність фактичним обставинам і вимогам закону. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дано неправильну юридичну кваліфікацію, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством.

40. Крім того, накази на підприємстві оформлюються, видаються та зберігаються з урахуванням вимог Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 року за № 571/20884. У випадку коли наказ скасовує (відміняє), змінює чи доповнює попередній розпорядчий документ або окремі його положення, то один із пунктів розпорядчої частини наказу повинен містити посилання на документ (пункт), що відміняється, із зазначенням дати, номера і заголовка.

41. Згідно з частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

42. Тобто, нормами чинного трудового законодавства не встановлено заборони вносити зміни до наказів, виданих підприємством, зокрема, і до наказу про звільнення.

43. Зі змісту наказу на предмет відповідності юридичної кваліфікації звільнення, колегія суддів зазначає, що він відповідає фактичним обставинам звільнення, а саме у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору в період тимчасової непрацездатності або відпустки.

44. Крім того, наказ від 10.04.2015 року №17- «о» позивачем не оскаржений, не визнаний судом не законним та не скасований.

45. Також, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП, не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності) з ініціативи роботодавця.

46. Отже, норми КЗпП України не містять заборони звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, якщо працівник звільняється у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

47. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс 12, Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2018 у справі № 640/498/17-ц.

48. Таким чином, дії Васильківської ОДПІ по звільненню ОСОБА_1 є законними, підстави для його поновлення відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, відсутні.

49. Доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом апеляційної інстанцій обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

50. Ураховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у справі.

51. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

52. Приписами частини першої статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

53. Згідно статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

54. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

55. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

56. Таким чином висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні, тому касаційну скаргу Державної авіаційної служби України слід залишити без задоволення.

VII. Судові витрати

57. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

58. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Шишов

Судді І.В.Дашутін

М.М.Яковенко