Справа № 140/197/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/197/20 пров. № А/857/4439/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року (ухвалене головуючим - суддею Плахтій Н.Б. у м. Луцьку) у справі № 140/197/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про зобов`язання провести зарахування до страхового стажу періоду з 26.12.1991 по 30.09.1999.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 26.12.1991 відповідно до рішення виконавчого комітету ради народних депутатів Волинської області від 26.12.1991 №157 було зареєстровано приватну фірму «Козачок». Єдиним власником відповідно до статуту приватної фірми «Козачок» був ОСОБА_1 . На підставі наказу від 20.01.2002 №1 проведено закриття підприємства та створено ліквідаційну комісію. Згідно повідомлення про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи приватна фірма «Козачок» припинила свою діяльність 11.04.2003. Позивач зазначає, що за період діяльності приватної фірми «Козачок» з 26.12.1991 по 11.04.2003 ОСОБА_1 не зараховано стаж роботи, який дає право на пенсію. Позивач 08.10.2019 звернувся із заявою до ГУ ПФУ у Волинській області щодо зарахування до страхового стажу періоду з 26.12.1991 по 11.04.2003, на яку отримав відповідь про відмову зарахувати страховий стаж за період з 26.12.1991 по 30.09.1999. Разом з тим, позивач вказує, що відповідачу надано копії документів, які підтверджують стаж роботи за вказаний період. Вважає, що відмова у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періоду з 26.12.1991 по 30.09.1999 є протиправною та порушує його законні права та інтереси.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що за період з 02.03.1994 по 30.09.1999 відсутні відомості про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України та відсутні будь-які інші документи, на підставі яких закон дозволяє зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу (спеціальний торговий патент, або свідоцтво про сплату єдиного податку, або патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідка про сплату страхових внесків), підстави для зарахування вказаного періоду до страхового стажу відсутні. А, надані позивачем до позовної заяви як докази платіжні доручення від 29.01.1992, від 25.02.1992, від 17.11.2000, ордери від 29.01.1992 та від 26.02.1992 не можуть бути враховані судом для підтвердження трудового стажу в період з 02.03.1994 по 30.09.1999, оскільки вказані документи не свідчать про відрахування страхових внесків із його заробітної плати до Пенсійного фонду України.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що у справі фігурують події котрі мали місце більше 20 років назад і квитанцій про сплату страхових внесків або інших документів які могли б слугувати додатковим доказом у цій справі не збереглось.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що рішенням виконавчого комітету Рожищенської районної ради від 26.12.1991 № 157 зареєстровано приватну фірму «Козачок» з правом найняття робочої сили, засновником якої є позивач ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до статуту ПФ «Козачок» фірма належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , напрямками діяльності фірми визначено, зокрема, забезпечення громадян та установ окулярною оптикою та медичною технікою, експортно-імпортні операції. Управління фірмою здійснюється власником або через уповноваженого представника (директора). Трудовий колектив фірми складають власник майна, який своєю працею бере участь в його діяльності, а також працівники, які працюють за трудовими угодами (контрактами). Засновник, як член трудового колективу, бере участь в його роботі на рівноправній основі, не користуючись при цьому ніякими пільгами при прийнятті рішень (а.с.17-22).

11.04.2003 скасовано державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи Мале приватне підприємство «Козачок», що підтверджується відповідним повідомленням (а.с.24).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 з 26.12.1991 по 11.04.2003 був засновником ПФ «Козачок».

Разом з цим, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності, яка призначена йому з 09.12.2010 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами пенсійної справи (а.с.44-46).

В жовтні 2019 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою, у якій просив зарахувати стаж роботи за період з 26.12.1991 по 11.04.2003 до страхового стажу та провести перерахунок пенсії із врахуванням даного стажу (а.с.9-10).

Відповідач листом від 19.11.2019 № 1165/К-01 відмовив у зарахуванні до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 02.03.1994 по 30.09.1999, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (а.с.12-13).

Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Предметом спору у даній справі є оцінка наявності у позивача страхового стажу в період провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому, ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню це фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 3-1 наступного змісту: «До страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Положеннями ч. 1 ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), для підтвердження страхового стажу до 01.01.2004 подаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), а за період роботи починаючи з 01.01.2004 - за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 Порядку № 637 встановлено, що час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 року, а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Також, п. 2.1 Порядку №22-1 регламентовано, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж є наявність доказів сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України або наявність спеціального торгового патенту, свідоцтва про сплату єдиного податку, патенту про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян тощо.

Так позивачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення від 29.01.1992, від 25.02.1992, від 17.11.2000, ордери від 29.01.1992 та від 26.02.1992.

Однак, як встановив суд першої інстанції з чим погоджується апеляційний суд, що зазначені вище документи не можуть бути враховані судом для підтвердження трудового стажу в оскаржуваний період, оскільки вказані документи не свідчать про відрахування страхових внесків із його заробітної плати до Пенсійного фонду України.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що не має підстав для зарахування вказаного періоду до страхового стажу, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України та відсутні будь-які інші документи, на підставі яких закон дозволяє зарахування періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу (спеціальний торговий патент, або свідоцтво про сплату єдиного податку, або патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідка про сплату страхових внесків).

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 140/197/20- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель