Справа № 160/1560/20
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2020 року Справа № 160/1560/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі - головуючого судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Покровське відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
У лютому 2020 року позивач звернулася до адміністративного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови їй у призначенні одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; зобов`язати відповідача призначити та виплатити їй одноразові виплати відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в результаті нещасного випадку на виробництві її син ОСОБА_2 загинув. З 30 листопада 1990 року і до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 вони проживали разом. 09.10.2019 року вона звернулася до відповідача з питання призначення їй виплат, передбачених ч.ч.6, 8 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Однак, листом Покровського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 29.11.2019 року №16.1-07/1165 їй було відмовлено у виплаті одноразової допомоги сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на його утриманні, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. При цьому було зазначено, що Постановою Покровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 16.10.2019 р. № 0417/282/282/1 "Про призначення щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право у разі смерті потерпілого" призначено суму щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 (матері потерпілого) в розмірі 3351,90 грн. з 17.08.2019 р. безстроково згідно з вимогами частини 8 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р. №1105 та згідно пункту 5.1 розділу V Постанови Фонду соціального страхування України "Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат" від 19.07.2018 р. №11. Позивач вважає вказані дії відповідача по фактичній відмові у призначенні одноразових виплат відповідно до ч.6 ст.42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" протиправними, а тому вона вимушена була звернутися до суду з даною позовною заявою за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою суду від 14.02.2020 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали суду 04.03.2020 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.12.2019 р. підтверджено, що син ОСОБА_2 неодружений, зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні, дійсно проживали за однією адресою до дати смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 та вели спільне господарство. Підтвердженням реєстрації за однією адресою є також довідка Виконавчого комітету Покровської селищної ради №5876 від 17.10.2019 та копія домової книги. Дохід ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також підтверджено відповідними довідками. Оскільки загиблому сину ОСОБА_1 було на момент смерті 49 років, відповідно до діючого законодавства він та його мати були звільнені від взаємного обов`язку щодо утримання один одного. Відповідач вважає, що факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у родинних відносинах, а не в сімейних, не може вважатися тотожними поняттями. Для прийняття рішення про призначення одноразової допомоги сім`ї померлого, питання встановлення факту проживання однією сім`єю потребує вирішення в судовому порядку. Отже, для того, щоб особа (позивач) вважалася членом сім`ї загиблого, недостатньо лише факту проживання за однією адресою, оскільки крім проживання повинні існувати спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Отже, враховуючи те, що в порядку адміністративного судочинства даний факт встановити неможливо, відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (виплатити одноразову допомогу) є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.
До суду 12.03.2020 року від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що Покровське відділення заперечує стосовно твердження позивача, що з невідомих причин, питання щодо одноразових виплат, передбачених ч.6 ст.42 Закону №1105 - не було розглянуто взагалі. Вказане питання розглядалося. Постанови про призначення одноразових виплат не винесені через відсутність підстав. Про це було повідомлено ОСОБА_1 листом від 29.11.2019 р. №16.1-07/1165. Позивачем, в підтвердження свого права, до матеріалів справи надано документи, які не можуть бути підтвердженням факту того, що вона була членом сім`ї померлого сина на день його смерті. З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, не одружений і до своєї смерті проживав за однією адресою з матір`ю ОСОБА_1 , яка була на утриманні та вели спільне господарство.
Згідно з частиною 1 статті 4 Сімейного кодексу України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім`ї. Позивач перебувала з ОСОБА_2 в родинних відносинах, а не в сімейних - це не може вважатися тотожним поняттям. Отже, для того, щоб особа (позивач) вважалася членом сім`ї загиблого, недостатньо лише факту проживання за однією адресою, оскільки крім проживання повинні існувати спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Факт спільного побуту не встановлений. Загиблому сину ОСОБА_1 на момент смерті було 49 років, згідно з діючим законодавством він та його мати були звільнені від взаємного обов`язку щодо утримання один одного. Крім того, доходи ОСОБА_1 підтверджено довідкою, але позивач не вказала про наявність або відсутність іншого доходу (доходу, від здачі в оренду земельного паю та інші). За таких обставин, третя особа також просила суд у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
В силу ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За викладених обставин, відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, письмові пояснення третьої особи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В період з 1995 року по 17.08.2019 року ОСОБА_2 працював спочатку в колгоспі «Победа», який було реорганізовано в ТОВ Агрофірма «Вікторія», а потім - ТОВ «Відродження».
17.08.2019 року в результаті нещасного випадку на виробництві ОСОБА_2 загинув. Стосовно даної обставини було складено акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 год. 30 хв. за формою Н-1.
Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї з 30 листопада 1990 року і до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своєю матір`ю ОСОБА_1 , яка була на його утриманні.
09.10.2019 року позивач звернулася до Покровського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області із заявою щодо призначення страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника ОСОБА_2 .
Своїм рішенням від 29.11.2019 року №161-07/1165 третя особа повідомила позивача про те, що постановою Покровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 16.10.2019 р. №0417/282/282/1 "Про призначення щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право у разі смерті потерпілого" призначено суму щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 (матері потерпілого) в розмірі 3 351,90 грн. з 17.08.2019 р. безстроково згідно з вимогами частини 8 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р. № 1105 (Закон № 1105) та згідно з пунктом 5.1 розділу V Постанови Фонду соціального страхування України "Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат" від 19.07.2018 р. №11 (Постанова №11). Призначення одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону №1105 проводиться при наданні документу відповідно до п.5.1 20) розділу V "Призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати, особам, які мають на це право в разі смерті потерпілого" Постанови №11.
Позивач пов`язує порушення своїх прав з діями відповідача щодо відмови їй у призначенні одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.4 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ст.3 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (Далі - Закон №1105)
1. Соціальне страхування здійснюється за принципами:
1) законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування;
2) обов`язковості страхування осіб відповідно до видів соціального страхування та можливості добровільності страхування у випадках, передбачених законом;
3) державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав;
4) обов`язковості фінансування Фондом витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом;
5) формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування;
6) диференціації розміру виплати допомоги залежно від страхового стажу;
7) диференціювання страхового тарифу з урахуванням умов і стану безпеки праці, виробничого травматизму та професійної захворюваності на кожному підприємстві;
8) економічної заінтересованості суб`єктів страхування в поліпшенні умов і безпеки праці;
9) цільового використання коштів соціального страхування;
10) відповідальності роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.
Відповідно до ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.
Такими непрацездатними особами є:
1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;
2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють;
3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;
4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти;
5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.
Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
Згідно з ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
1) заяви осіб, які мають на це право (колективної чи індивідуальної), для призначення страхових виплат;
2) копій паспортів осіб, які мають на це право (завірених працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналів);
3) акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок), висновок за формою Т-1 (якщо такий складався);
4) акта (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 (якщо такий складався);
5) акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено);
6) рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання);
7) копії свідоцтва органу реєстрації актів громадянського стану про смерть потерпілого (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку);
8) копії свідоцтва органу реєстрації актів громадянського стану про шлюб (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку);
9) висновку МСЕК про причинний зв`язок смерті потерпілого з наслідками раніше отриманого трудового каліцтва чи професійного захворювання;
10) довідки про середню заробітну плату (доход);
11) копії свідоцтва про народження дитини (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку);
12) довідки навчального закладу (щорічно) про те, що член сім`ї потерпілого віком від 18 до 23 років, який має право на відшкодування шкоди, навчається за денною формою навчання;
13) довідки навчального закладу інтернатного типу про те, що член сім`ї потерпілого, який має право на відшкодування шкоди, перебуває на утриманні цього закладу;
14) довідки МСЕК про встановлення інвалідності осіб - членів сім`ї, які перебували на утриманні померлого;
15) довідки про розмір пенсії потерпілого, у тому числі про розмір одержуваних надбавок (якщо він не працював на день смерті);
16) копій трудових книжок потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати (завірених працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналів або в іншому установленому законодавством порядку).
Як видно з матеріалів справи, позивач при зверненні до Фонду подала всі необхідні документи для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.
При цьому у відповідача виникло питання про фактичне проживання однією сім`єю потерпілого та його матері, оскільки норма статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що одноразова грошова допомога у разі смерті потерпілого виплачується саме його сім`ї.
Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Так, ОСОБА_2 до дня смерті проживав однією сім`єю разом зі своєю матір`ю - позивачем по справі в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вони разом вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Крім того, позивач знаходилася на утриманні свого сина ОСОБА_2
Оскільки син позивача помер внаслідок нещасного випадку на виробництві і вони разом проживали однією сім`єю до самої його смерті, то суд вважає, що дії відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті їй одноразових виплат відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є протиправними.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на виплати у сфері соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Як видно з матеріалів справи, а саме з довідок про доходи ОСОБА_2 , останнім сплачувалися страхові внески у встановленому законом порядку.
Посилання відповідача та третьої особи на відсутність фактів того, що позивач та її загиблий син проживали саме однією сім`єю судом не приймається, оскільки даний факт підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, а саме: актом обстеження матеріально-побутових умов, довідкою з місця проживання та домовою книгою.
Суд звертає увагу відповідача, що його посилання на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2018 року у справі № 191/1338/17, як судову практику в аналогічній справі не є такою, оскільки в рамках тієї справи між позивачем та третьою особою виник спір з приводу того, хто саме з них був членом сім`ї померлого. В даному випадку таких спір відсутній.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразові виплати відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Питання стосовно призначення одноразових виплат відповідно до ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є саме дискреційними повноваженнями органів фонду соціального страхування, а отже суд своїм рішенням не може підміняти рішення відповідача. Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд вважає за можливе лише зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення та виплати їй одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд доходить висновку, що дану позовну заяву слід задовольнити частково, з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі в розмірі 420,40 грн. (840,80 грн. : 2).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, -
Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Покровського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Зобов`язати Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення та виплати їй одноразових виплат відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма