Справа № 640/26004/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року Справа № 640/26004/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Кузьмишиної О.М., Вівдиченко Т.Р.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Солом`янського районного відділу

Державної виконавчої служби м. Київ

Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 04.10.2019 ВП № 60229935.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваною позивачем постановою державного виконавця лише вирішено питання про прийняття до виконання та відкриття виконавчого провадження за постановою від 16.02.2016 про стягнення з позивача виконавчого збору, яка позивачем не оскаржувалася та є чинною.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що в іншому виконавчому провадженні нею вже було сплачено виконавчий збір, що відповідачем здійснено подвійне стягнення з неї виконавчого збору за виконання одного і того ж рішення суду (щодо сплати однієї і тієї ж суми кредитної заборгованості, з урахуванням її зміни апеляційним судом), що державний виконавець у телефонному режимі переконав її про завершення виконавчого провадження без стягнення виконавчого збору, а також, що оскаржувана нею постанова винесена державним виконавцем з порушенням законодавчо визначеного строку та щодо виконавчого документа, строк пред`явлення якого до виконання сплив.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, наполягаючи на тому, що дії державного виконавця у межах виниклих спірних правовідносин були вчиненні в порядку, визначеному законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Малинівського районного суду м. Одеси від 04.08.2015 у справі № 521/3389/15-ц з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» стягнуто солідарно заборгованість за договором від 12.03.2012 № IKAPNUAG.27478.001 у розмірі 163 202,02 грн. та судовий збір у розмірі 1632,02 грн.

На підставі та на виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист, за яким 08.02.2016 ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 50059832 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 163 202,02 грн.

16.02.2016 у межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 16 320,20 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 у вказаній справі зазначене судове рішення змінено в частині суми, яка була стягнута з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», та визначено до стягнення 136 241,04 грн.

На підставі та на виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист, за яким 16.04.2018 ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 56146231 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 136 241,04 грн.

11.07.2019 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 у вказаній справі замінено сторону виконавчого провадження відносно виконавчого листа по справі № 521/3389/15-ц, а саме стягувача ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» на стягувача (правонаступника) ТОВ «Глобал Спліт».

26.09.2019 виконавче провадження № 50059832 про стягнення з позивача боргу в розмірі 163 202,02 грн. також було завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачеві за його письмовою заявою.

04.10.2019 постанову державного виконавця від 16.02.2016 ВП № 50059832 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 16 320,20 грн. після завершення ВП № 50059832 виділено в окреме виконавче провадження ВП № 60229935, у зв`язку з чим постановою Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 04.10.2019 відкрито виконавче провадження з виконання вказаної постанови державного виконавця.

У листопаді 2019 позивач сплатила суму заборгованості у ВП № 56146231 в розмірі 136 241,04 грн. та витрати виконавчого провадження і суму виконавчого збору в розмірі 13 924,10 грн.

На підставі заяви стягувача вказане виконавче провадження було завершене.

Позивач, вважаючи свої права порушеними внаслідок відкриття державним виконавцем виконавчого провадження № 60229935 та прийняття постанови від 04.10.2019, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 21.03.2018 № 855/5) (далі -Інструкція № 512/5).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, наступних виконавчих документів: виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) (стаття 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно зі ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно зі ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано процедуру виконавчого провадження та чіткі правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Разом з тим, законодавцем чітко визначено, в яких випадках виконавчий збір з боржника не стягується, зокрема у разі закінчення виконавчого провадження внаслідок скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ (пункт 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом обставин цієї справи, колегія суддів встановила, що виконавче провадження № 50059832 було відкрито на підставі та на виконання рішення Малинівського районного суду м. Одеси від 04.08.2015 у справі № 521/3389/15-ц.

У рамках вказаного виконавчого провадження позивачу як боржнику було визначено до сплати виконавчий збір у розмірі 16320,20 грн.

В наступному, зазначене виконавче провадження № 50059832 відповідачем було закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, а саме у зв`язку з тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 рішення Малинівського районного суду м. Одеси від 04.08.2015 у справі № 521/3389/15-ц змінено в частині суми, яка була стягнута з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», та визначено до стягнення 136 241,04 грн.

Постановою державного виконавця від 04.10.2019 (що є предметом спору в цій справі) стягнення виконавчого збору з позивача (боржника) виокремлено в нове виконавче провадження № 60229935.

Водночас, матеріали виконавчого провадження, які були витребувані у відповідача ухвалою апеляційного суду від 06.04.2020 та надані суду 30.04.2020, не містять жодних відомостей щодо повідомлення позивача про відкриття виконавчого провадження № 60229935 (винесення відповідної постанови від 04.10.2019).

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, постанова від 04.10.2019 ВП № 60229935 винесена державним виконавцем за відсутності достатніх правових підстав та з порушенням вимог ст. 28 Закону № 1404-VIII щодо надсилання документів виконавчого провадження його учасникам.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в іншому виконавчому провадженні № 56146231, які було відкрито на підставі та на виконання рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 у справі № 521/3389/15-ц, тобто щодо стягнення остаточної суми коштів з боржника, державним виконавцем такою було прийнято постанову про стягнення з позивача відповідної суми виконавчого збору і, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, такий збір був нею сплачений у повному обсязі.

Таким чином, постанова від 04.10.2019 ВП № 60229935 винесена державним виконавцем не тільки з вищевказаними порушеннями норм законодавства, а й фактично призводить до подвійного стягнення з позивача суми виконавчого збору за виконання нею одних і тих самих боргових зобов`язань, що суперечить засадам виконавчого провадження, регламентованим статтею 2 Закону № 1404-VIII, та вказує на порушення відповідачем принципу належного урядування.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому, у справі «Золотас проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

Крім того, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

У рішеннях по справам «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Перевіряючи доводи всіх учасників цієї справи, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова від 04.10.2019 ВП № 60229935 є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню в повному обсязі.

Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Так, відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судова колегія встановила, що за подання позову в цій справі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (квитанція від 20.12.2019 № 85069), а за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції - 1152,60 грн. (квитанція від 13.03.2020 № 92328), що відповідає ставкам судового збору, визначеним у Законі України «Про судовий збір».

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 768,40 + 1152,60 = 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року - скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 04.10.2019 ВП № 60229935 про відкриття виконавчого провадження, винесену державним виконавцем Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Марків Яною Євгенівною.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві понесені нею судові витрати в розмірі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 04.05.2020.

Головуючий суддя

Судді: