Справа № 440/3372/19
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/3372/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування вимоги від 02.07.2019 № Ф-33606-17.

В обґрунтування позовних вимог, вказує на обставини порушення його прав через безпідставну, як на його думку, вимогу відповідача сплатити борг (недоїмку) з єдиного внеску, яку в розумінні п.п. 60.1.1 п. 60.1 ст. 60 Податкового кодексу України контролюючий орган не має права надсилати на той самий борг до моменту відкликання попередньої вимоги. Пред`явлену заборгованість ОСОБА_1 вважає скасованою в межах адміністративного оскарження вимоги від 13.05.2019, оскільки орган доходів і зборів вирішив скаргу не дотримавшись встановленого абз. 7 ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" 20-денного терміну вирішення скарги. Крім того, оскаржувана вимога на його думку, містить математичні неточності. Стверджує, що Державна фіскальна служба України порушила встановлений п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України 20-денний термін вирішення скарги, у зв`язку з чим скарга вважається задоволеною відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України. Наголошує, що при прийнятті рішення про розгляд скарги, директор Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження Державної фіскальної служби України ОСОБА_3. вийшла за межі своїх повноважень, так як зазначена особа не являється керівником органу, до якого направлена скарга, у неї були відсутні підстави для підписання вказаного рішення. Крім того, зазначив, що станом на дату прийняття рішення про результати розгляду скарги від 23.08.2019 №40906/6/99-99-11-05-02-25, орган який його прийняв не існував у зв`язку з реорганізацією.

Ухвалою суду від 23.09.2019 позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування вимоги повернуто позивачеві.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 по справі 440/3372/19 скасовано. Справа направлена до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 28.12.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування вимоги залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

16.01.2020 на виконання вимог суду позивач надав оригінал позовної заяви та копії позовної заяви з додатками відповідно до кількості сторін.

Ухвалою суду від 20.01.2020 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 18.02.2020 у задоволенні клопотання Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області від 11.02.2020 про заміну відповідача відмовлено.

У наданому суду відзиві на позов від 06.02.2020 представником Державної податкової служби України зазначено, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована у зв`язку зі збільшенням суми недоїмки в сумі 5211,36 грн. Зауважив, що позивач дійшов помилкового висновку про застосування до оскаржуваних правовідносин 20-денного терміну, визначеного у статті 56 Податкового кодексу України, на вирішення скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки), оскільки спеціальним законом у даному випадку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", відповідно до якого скаргу позивача було розглянуто в межах 30-денного строку. Крім того, вказує що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань станом на дату прийняття рішення по скарзі 23.08.2019, Державна фіскальна служба України перебуває у стані припинення, а правонаступником Державної фіскальної служби України є Державна податкова служба України /а.с. 193/.

06.02.2020 надано відзив на позов Державною фіскальною службою України, у якому представник ДФС України вказує, що станом на 30.06.2019 за ОСОБА_1 обліковується податковий борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 4 квартал 2018 року та 1 квартал 2019 року у загальному розмірі 5211,36 грн. Наголошує, що органом доходів і зборів проведено розрахунок єдиного внеску та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-33606-17 у відповідності до положень чинного законодавства. Наголошує, що Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску розглядається, а рішення надсилається протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

12.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій підстави для задоволення позову вказував ті ж, що і в позовній заяві.

18.02.2020 від представника Державної податкової служби України надійшло заперечення на відповідь на відзив /а.с. 205/.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом у порядку письмового провадження відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , згідно із свідоцтвом від 24.06.2016 НОМЕР_2, має право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с. 138/. Є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що не заперечується позивачем.

16.07.2019 позивач отримав вимогу ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-33606-17 в сумі 5211,36 грн з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування /а.с. 178/.

Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач 22.07.2019 направив до Державної фіскальної служби України та Державної податкової служби України скарги з вимогою про її скасування /а.с. 140-143/.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 23.08.2019 №40906/6/99-99-11-05-02-25 за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 , останню залишено без задоволення, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-33606-17 - без змін /а.с. 144-145/.

Не погодившись із правомірністю вказаної вимоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.10 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" /далі - Закон №2464-VI/.

За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування /далі - єдиний внесок/ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

В силу положень пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності є платниками єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1 цієї частини, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Таким чином позивач, який здійснює адвокатську діяльність, несе обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску як самозайнята особа незалежно від обставин не / отримання доходу від такої діяльності.

Суд відхиляє доводи позивача про наявність математичних неточностей, у зв`язку з нарахуванням єдиного внеску у більших розмірах, ніж це передбачено чинним законодавством, з огляду на наступне.

Згідно частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Із розрахунку відповідача та із облікової картки платника податків позивача вбачається, що станом на 30.06.2019 існувала заборгованість ОСОБА_1 з єдиного внеску, та становила 5211,36 грн, у тому числі за 4 квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн, за 1 квартал 2019 року у розмірі 2754,18 /а.с. 176/.

Положеннями статті 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2018" від 07.12.2017 №2246-VIII, встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня у розмірі 3723,00 грн.

Положеннями статті 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2019" від 23.11.2018 №2629-VIII, встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня у розмірі 4173,00 грн.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати та ставки єдиного внеску за 4 квартал 2018 року по терміну сплати до 21.01.2019 сума щоквартального авансового внеску становила 2457,18 грн (3723,00 грн*0,22=819,06 грн*3 місяці), а за 1 квартал 2019 року по терміну сплати до 19.04.2019 сума щоквартального авансового внеску становила 2754,18 грн (4173,00 грн*0,22=918,06 грн*3 місяці).

Таким чином, контролюючим органом розраховано позивачу єдиний внесок за 4 квартал 2018 та 1 квартал 2019 року на підставі норм чинного законодавства та винесено вимогу від 02.07.2020 №Ф-33606-17 /а.с. 139/.

Щодо доводів позивача стосовно того, що у контролюючого органу відсутні повноваження повторно надсилати платнику податків податкову вимогу та скасування заборгованості за 1 квартал 2019 року у межах адміністративного оскарження, суд зазначає наступне.

Позивачем зазначається, що ГУ ДФС у Полтавській області виносилася вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 №Ф-33606-17 на суму 21030,90 грн відносно ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з такими вимогами, ОСОБА_1 оскаржував їх у судовому порядку.

Так, зокрема, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.10.2019, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 у справі №440/2582/19, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області, Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 №Ф-33606-17 на суму 21030,90 грн відмовлено.

В ході розгляду вказаної справи встановлено, що позивач з 19.11.2014 працюючи начальником юридичного відділу у ТОВ "ПМК-2000" перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 25.11.2014 по 01.09.2015, а потім - у відпустці по догляду за дитиною до шести років з 02.09.2015 по 02.09.2018. ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням з 31.08.2018.

У вищевказаній справі позивач заперечував наявність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017 - 2018 роки, 1 квартал 2019 року посилаючись на те, що на момент отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю він був працевлаштований як найманий працівник у ТОВ "ПМК-2000" та перебував у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку на підставі пункту 3 частини першої статі 25 Закону України "Про відпустки". Незважаючи на це сума боргу за 2017-2018, 1 квартал 2019 роки в розмірі 21030,90 грн була нарахована контролюючим органом ОСОБА_1 як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, у розмірі мінімального страхового внеску, визначеного Законом № 2464-VI.

За наслідками розгляду адміністративної справи суд дійшли висновку про правомірність нарахованого єдиного внеску, оскільки у спірний період ОСОБА_1 перебував у статусі самозайнятої особи як адвокат, при цьому докази сплати за позивача роботодавцем у спірний період єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відсутні.

Надаючи оцінку твердженням позивача щодо неможливості контролюючого органу повторно надсилати вимогу про сплату боргу, суд виходить з такого.

Як зазначено у пп. 1 Розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 (надалі - Інструкція №449) до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату /ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI/.

Відповідно до положень пункту 3 розділу 6 Інструкції №499, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу /пункт 3, 4 розділу 6 Інструкції №499/.

Аналізуючи вищевикладене, суд зауважує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника, зокрема якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою є сума єдиного внеску своєчасно не сплачено у строки, встановлені Законом.

Судом встановлено, що позивач частково зменшив суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, що підтверджується витягом з облікової картки платника податків, крім того сума недоїмки збільшилася у зв`язку з несплатою позивачем авансових внесків, терміном сплати , 20.01.2019 та 20.04.2019 /а.с. 174-175/.

Із письмових пояснень представника ГУ ДФС у Полтавській області вбачається, що у зв`язку зі збільшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 2457,18 грн та 2754,18 грн ГУ ДФС у Полтавській області надіслано позивачу як платнику єдиного внеску, який має недоїмку вимогу про її сплату від 02.07.2019 №Ф-33606-17 /а.с. 170/.

Посилання позивача на порушення контролюючим органом власних повноважень, визначених статтею 60 Податкового кодексу України, у частині права надсилати нові вимоги лише за умови відкликання попередніх, суд відкидає як безпідставні, оскільки зазначеною нормою врегульовано питання відкликання податкового повідомлення-рішення і податкової вимоги, а не питання відкликання вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску. Позаяк умови, порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано спеціальним законодавством, до якого відноситься Закон №2464-VI та Інструкція №499.

Аналізуючи викладене, доводи позивача щодо відсутності у контролюючого органу повноважень повторно надсилати вимогу про сплату боргу суд вважає необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що контролюючим органом винесено та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-33606-17 на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо тверджень позивача стосовно того, що контролюючим органом рішення про результати розгляду скарги від 23.08.2019 на вимогу 02.07.2019 №Ф-33606-17 прийнято з порушенням строку, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище спеціальним законом, яким визначені правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VІ.

Крім того, Податковим кодексом України згідно пункту 1.3 статті 1 визначено, що цей Кодекс не регулює питання, зокрема, погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ, у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Аналогічний строк розгляду скарги визначений і в порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу", затвердженого Наказ Мінфіну від 09.12.2015, № 1124 /пункт перший розділу 4/.

Отже, спеціальним законом установлено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску розглядається, а рішення надсилається протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Із матеріалів справи, судом встановлено, що ДФС України та ДПС України скаргу позивача від 22.07.2019 отримано та зареєстровано за вх №311155/6 та вх №31116/6 25.07.2019 /а.с. 144/.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 23.08.2019 №40906/6/99-99-11-05-02-25 вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2019 №Ф-33606-17 ГУ ДФС у Полтавській області залишено без змін, скарги фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвоката) ОСОБА_1 від 22.07.2019 без задоволення.

З огляду на те, що скаргу позивача отримано та зареєстровано 25.07.2019, відповідь ОСОБА_1 направлено 23.08.2019, а тридцятий день строку розгляду скарги та її направлення припав на 24.08.2019 (День незалежності України), суд вважає, що скаргу позивача розглянуто в межах строку, встановленого чинним законодавством.

З урахуванням наведеного, суд визнає безпідставними посилання позивача на порушення Державною податковою службою України вимог пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України.

Крім того, суд не бере до уваги на доводи позивача про те, що при прийнятті рішення про розгляд скарги, директор Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження Державної фіскальної служби України ОСОБА_3. вийшла за межі своїх повноважень, так як зазначена особа не являється керівником органу, до якого направлена скарга, у неї були відсутні підстави для підписання вказаного рішення за результатами розгляду скарг у межах процедури оскарження вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску з огляду на наступне.

Рішення ДФС України від 01 липня 2019 року №29917/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги підписане директором Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження ОСОБА_3 .

Так, згідно пункту 9 розділу 1 Порядку №1124, рішення за результатами розгляду скарг у межах процедури оскарження вимог та рішень про нарахування пені та накладення штрафу приймають у Державній фіскальній службі України (далі - ДФС) - Голова, його заступники відповідно до розподілу функціональних повноважень або уповноважена особа.

Пунктом 1 розділу 5 Порядку №1124, рішення за розглядом скарги приймає керівник контролюючого органу, його заступник відповідно до розподілу функціональних повноважень або уповноважена особа.

Суд враховує, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про те, що Антоненко Ірина Леонідівна є уповноваженою особою ДФС України /а.с. 166/.

З приводу доводів позивача про те, що у Єдиному державному реєстрі відсутні відомості про уповноваження ОСОБА_3 на підписання рішень про результати розгляду скарг, суд зауважує, що відображення таких відомостей не передбачено Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

З урахуванням наведеного, суд визнає, що скаргу позивача на вимогу від 02.07.2019 року №Ф-33606-17 розглянуто, а рішення про результати розгляду скарги підписано уповноваженою на те особою.

Суд також враховує, що станом на дату розгляду скарги ДФС України не ліквідовано в установленому законом порядку, на підтвердження чого відповідачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 166/.

Відтак, посилання позивача на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 ДФС України реорганізовано у Державну податкову службу України суд визнає безпідставними.

Стосовно посилань позивача на постанову Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №825/2359/15-а, суд зазначає, що дане судове рішення не містить обов`язкових правових висновків у розумінні частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість, цим рішенням справу у відповідній частині надіслано на новий розгляд з посиланням на обставини ненадання судами оцінки доводам позивача щодо недотримання фіскальним органом вимог пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України. При цьому, за результатами повторного розгляду справи судом першої інстанції ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, що залишене без змін судом апеляційної інстанції, а Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження.

А тому доводи позивача про неправомірність винесення рішення за результатами розгляду скарги з посиланням на постанову Верховного Суду України у справі №825/2359/15-а від 25.04.2018 суд до уваги не бере.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, як визначено частиною першою цієї статті, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем доведено правомірність спірної вимоги та наявність у відповідача обов`язку зі сплати єдиного внеску за 4 квартал 2018 року, 1 квартал 2019 року.

Водночас позивачем не наведено посилань на обставини та не надано суду доказів, що у своїй сукупності свідчили б про відсутність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ), Державної податкової служби України (пл. Львівська, 8, м. Київ, 04655, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С.С. Бойко