Справа № 460/1026/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1026/19 пров. № А/857/1840/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Дремлюги Ю.С.,

представника відповідача Дмитрук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 460/1026/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Щербаков В.В.,

час ухвалення рішення - 12:48:47,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 10.12.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», яким просив: визнати проведення дисциплінарною комісією по питаннях доцільності застосування дисциплінарного стягнення від 06.08.2018 року по складеному 31.07.2018 року на нього рапорту, а також рішення такої комісії бездіяльністю і порушенням його прав, визначених законом; зобов`язати відповідача відмінити протиправне рішення, викладене в постанові про накладення стягнення від 06.08.2018 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він не порушував встановленого порядку відбування покарання, а тому підстав для застосування дисциплінарного стягнення не було. Зокрема, позивач наголошує, що оскаржена постанова про накладення дисциплінарного стягнення винесена з порушенням вимог ст. ст. 131-1 - 134 КВК України, а саме: доказом вчинення ним дисциплінарного проступку є лише рапорт в.о. начальника колонії Красновського О.В. від 31.07.2018 року, будь-яких свідків їх розмови не було; висновок (рапорт) в.о. начальника сектору для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі відділу із соціально-виховної та психологічної роботи Бугайчук І.П. від 01.08.2018 року, складаний за результатами перевірки, в якому зазначено, що він допустив порушення встановленого порядку відбування покарання, не є належним доказом і не може братись до уваги, оскільки базується лише на одному доказі - рапорті в.о. начальника колонії від 31.07.2018 року; на особистому прийомі у в.о. начальника колонії 31.07.2018 року він висловлював прохання, а не вимогу встановити термінали мобільного зв`язку у камерах, де утримуються засуджені, що вказано в самому рапорті, а саме його слова «я прошу Вас по-людськи»; поміщення його в карцер на максимальний строк (14 діб) є очевидно необґрунтованим, оскільки обраний вид дисциплінарного стягнення не відповідає тяжкості та характеру нібито вчиненого ним проступку, зважаючи, що інкриміноване порушення не належить до злісних, а також з 2012 року він лише 7 разів притягався до дисциплінарної відповідальності за порушення, які також не належать до злісних. Крім того, процедура застосування заходу дисциплінарного впливу була проведена з порушенням його права на захист.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

31.07.2018 року в.о. начальника колонії Красновський О .В. склав рапорт, згідно з яким 31.07.2018 року о 14:55 год. під час проведення ним особистого прийому засуджених до нього звернувся ОСОБА_1 і вимагав вчинити незаконну дію, а саме надати дозвіл засудженим використовувати термінали мобільного зв`язку у камерах, де вони утримуються. Після роз`яснення йому порядку реалізації засудженими своїх прав щодо користування телефонним зв`язком ОСОБА_1 почав погрожувати, що у разі невиконання його прохання він буде скаржитися у різні державні органи на встановлений порядок відбування міри кримінального покарання, соціально-побутові умови і медичне забезпечення.

На підставі цього рапорту була проведена службова перевірка, за результатами якої в.о. начальника сектору для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі відділу із соціально-виховної та психологічної роботи Бугайчук І.П. склав рапорт від 01.08.2018 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 допустив порушення встановленого порядку відбування покарання, а саме звернувся до адміністрації установи з проханням про виконання незаконних дій. Враховуючи всі обставини вчиненого проступку запропоновано притягнути його до дисциплінарної відповідальності шляхом вжиття крайніх мір.

01.08.2018 року позивачу було запропоновано надати пояснення по суті зазначених обставин, проте на підставі ст. 63 Конституції України він відмовився давати пояснення, про що було складено відповідний акт.

Також позивача під розписку було повідомлено про призначення засідання дисциплінарної комісії на 14:00 год. 02.08.2018 року з розгляду вказаного питання та роз`яснено право повідомити адвоката або іншого спеціаліста в галузі права про участь в засіданні дисциплінарної комісії, а також подати заяву про продовження терміну розгляду дисциплінарного проступку, але не більше як на дві доби.

ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» супровідним листом від 31.07.2018 року № 30/08/3251 направила заяву позивача про надання правової допомоги до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області.

Листом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області від 07.08.2018 року, яка надійшла до колонії 09.08.2018 року, було повідомлено, що для надання безоплатної правової допомоги необхідно надати конкретну інформацію із зазначенням предмету звернення, мети та виду правової допомоги, яку бажає отримати заявник.

02.08.2018 року позивач подав заяву, в якій просив відкласти засідання дисциплінарної комісії на дві доби у зв`язку з відсутністю у нього адвоката.

Засідання дисциплінарної комісії було відкладено на 06.08.2018 року, про що складено акт від 02.08.2018 року і повідомлено позивача під розписку.

03.08.2018 року в.о. начальника сектору для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі відділу із соціально-виховної та психологічної роботи Бугайчук М.П. склав висновок за результатами перевірки факту недотримання засудженим ОСОБА_1 встановленого порядку відбування покарання, в якому вказав про необхідність розгляду питання щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності на засіданні дисциплінарної комісії згідно із ст. ст. 132, 134 КВК України, та вказав, що засуджений при спілкуванні з ним свою вину не визнав, однак пояснень щодо такого ставлення до вчинених ним дій не надав.

За наслідками розгляду описаних вище матеріалів дисциплінарна комісія дійшла висновку, який внесено до протоколу від 06.08.2018 року № 66, про доведеність наявності в діях позивача усіх ознак дисциплінарного проступку та враховуючи причини, обставини і мотиви його вчинення, поведінку позивача до його вчинення, кількість і характер раніше накладених стягнень вирішила за порушення порядку відбування покарання накласти на ОСОБА_1 стягнення у виді поміщення його у карцер строком на чотирнадцять діб.

Відповідно до медичного висновку від 06.08.2018 року засуджений ОСОБА_1 за станом здоров`я може утримуватись в карцері. Також згідно з довідкою про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень позивач неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності за порушення розпорядку дня, порушення встановлених правил ізоляції та невиконання законних вимог представників адміністрації установи, станом на 06.08.2018 року він мав два непогашених дисциплінарних стягнення, а саме догану, оголошену 22.12.2017 року, і сувору догану, оголошену 18.04.2018 року.

Постановою в.о. начальника ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» Красновського О.В. від 06.08.2018 року засудженого ОСОБА_1 було вирішено помістити в карцер строком на 14 діб.

Колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність зазначеної постанови, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 КВК України засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації. Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Згідно з п. 1 3 ч. 3, п. 2 ч. 4 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; засудженим забороняється: спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням встановлених правил ізоляції, звертатися до них з проханням про виконання незаконних дій.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за № 1010/32462 (далі - Правила № 2823/5), засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами.

Серед переліку предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено, що затверджений Додатком 3 до Правил № 2823/5 є, зокрема, радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скретч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади (засудженим, які тримаються у виправних центрах, дозволяється зберігати та користуватися мобільними телефонами у порядку, встановленому пунктом 2 розділу ХІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань).

Статтею 131-1 КВК України визначено, що дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КВК України за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Відповідно до ч. ч. 3, 16 ст. 134 КВК України стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид.

Відповідно до положень ст. 135 КВК України питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має бути повідомлена про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За заявою засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п`ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу. Засуджений та/або його представник мають право: отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії. Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Отже, відповідно до змісту описаних вище норм КВК України дисциплінарним проступком є протиправне, винне діяння особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань. При цьому, довести факт вчинення дисциплінарного проступку конкретною особою та наявності в її діях усіх ознак дисциплінарного проступку зобов`язаний персонал установи виконання покарань. Для цього адміністрації колонії надано ряд повноважень та покладено певні обов`язки, зокрема, адміністрація повинна провести відповідну перевірку, отримати пояснення особи, яка, на думку адміністрації, вчинила проступок, провести засідання дисциплінарної комісії питання про доцільність застосування стягнення, про яке повідомити таку особу, заслухати пояснення цієї особи на засіданні комісії, забезпечити таку особу можливістю скористатися послугами адвоката або фахівця в галузі права як під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, так і на самому засіданні тощо.

Колегія суддів наголошує, що, з врахуванням наведеного вище, рішення адміністрації колонії про накладення дисциплінарного стягнення на особу, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, буде законним лише у випадку, коли адміністрацією повністю дотримано процедури проведення перевірки певного факту, встановлено всі обставини та зібрано у встановленому законом порядку всі необхідні докази та забезпечено реалізацією зазначеною особою всіх наданих їй законом прав і гарантій.

Як встановив суд, працівники ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» за результатом розгляду матеріалів відносно засудженого ОСОБА_1 по обставинах, описаних у зазначеному вище рапорті від 31.07.2018 року, склали висновки про завершення перевірки та доцільність розглянути на засіданні дисциплінарної комісії колонії питання щодо притягнення засудженого до дисциплінарної відповідальності, згідно зі ст. 132 КВК України. А згідно з протоколом від 06.08.2018 року № 66 засідання дисциплінарної комісії, визнано доцільним застосування дисциплінарних стягнень щодо ОСОБА_1 у виді поміщення в карцер терміном на 14 діб.

В свою чергу, позивач заперечує вчинення ним зазначеного вище дисциплінарного проступку, про що вказав, зокрема, під час засідання дисциплінарної комісії, а саме як зафіксовано в протоколі від 06.08.2018 року, вину не визнав.

При цьому, позивач також стверджував, що відповідач в процесі здійснення перевірки за фактами, викладеними у зазначених вище рапортах співробітників колонії та засідань дисциплінарної комісії не забезпечив в межах своїх повноважень його права на захист (отримання допомоги адвоката).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач надав можливість і вживалися заходи щодо отримання позивачем правової допомоги, а тому її ненадання суб`єктом уповноваженим на такі дії, відбулося з незалежних від відповідача причин. Зокрема, суд послався на розписки, за змістом яких доведено позивачу, що він має можливість у встановленому порядку повідомити адвоката або іншого фахівця у галузі права, про участь на засіданні дисциплінарної комісії установи щодо доцільності застосування до нього заходів стягнення. Про час (з 10 години) та місце (службовий кабінет начальника установи) засідання дисциплінарної комісії позивача повідомлено завчасно розпискою під особистий підпис. Заяву позивача про надання правової допомоги відповідачем супровідним листом від 31.07.2018 року було направлено до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області, в зв`язку з чим було відкладено засідання дисциплінарної комісії на чотири дні з 02 до 06 серпня 2018 року. Проте Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області відмовив у задоволенні його заяви, посилаючись на те, що для надання безоплатної правової допомоги необхідно вказати конкретну інформацію із зазначенням предмету звернення, мети та виду правової допомоги, яку бажає отримати заявник.

Однак колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, враховуючи наступне.

Як описано вище, ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» супровідним листом від 31.07.2018 року № 30/08/3251 направила заяву ОСОБА_1 про надання правової допомоги до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області.

02.08.2018 року позивач подав заяву, в якій просив відкласти засідання дисциплінарної комісії на дві доби у зв`язку з відсутністю у нього адвоката, дане клопотання було задоволено і відкладено засідання дисциплінарної комісії на 06.08.2018 року.

Листом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області від 07.08.2018 року було повідомлено, що для надання безоплатної правової допомоги необхідно надати конкретну інформацію із зазначенням предмету звернення, мети та виду правової допомоги, яку бажає отримати заявник.

Проте слід зазначити, що, як встановлено із змісту зазначеного листа Регіонального центру, заява ОСОБА_1 надійшла до центру лише 06.08.2018 року, тобто в день розгляду дисциплінарного провадження відносно позивача та винесення оскарженої постанови. А сама відповідь Регіонального центру надійшла до ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» 09.08.2018 року, про що зазначив суд першої інстанції і не заперечує відповідач.

Отже, на час засідання дисциплінарної комісії та винесення оскарженої постанови у відповідача були відсутні будь-які відомості як щодо отримання Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області заяви позивача про надання правової допомоги, так і відповідь Регіонального центру за результатами розгляду цієї заяви.

Дослідивши та проаналізувавши наведені вище обставини та письмові докази, колегія суддів вважає, що відповідач всупереч вимогам ч. 5 ст. 135 КВК України не забезпечив в межах своїх повноважень можливість ОСОБА_1 користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права в процесі перевірки та розгляду питань щодо застосування до нього оскарженого дисциплінарного стягнення. При цьому, колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідач діяв без належної оперативності, оскільки, зважаючи на стислі строки розгляду накладення стягнень на засуджених, які визначені ст. 134 КВК України (не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення), надсилання кореспонденції до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області лише засобами поштового зв`язку є невиправданим, так як високою є ймовірність несвоєчасного отримання Регіональним центром відповідних заяв та/або надання ним відповідей на ці заяви чи вчинення інших дій, передбачених законодавством.

Також колегія суддів вважає необхідним наголосити, що однією з основних гарантій засуджених в процесі вирішення питання щодо застосування до них дисциплінарних стягнень є отримання ними допомоги адвоката або фахівця в галузі права. При цьому, положеннями ст. 132 КВК України в імперативній формі встановлено обов`язок адміністрації установи виконання покарання надати засудженому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги, якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до такої допомоги. Особливо актуальним дана обставина є з врахуванням того, що до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, застосовуються певні правові обмеження, що робить цю категорію осіб вразливою та менш захищеною.

В цьому контексті колегія суддів враховує роз`яснення, надане в п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009, відповідно до якого положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

Також у п. п. 3, 4 мотивувальної частини цього рішення Конституційного Суду України також надано наступні роз`яснення і мотиви.

Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті «кожен має право на правову допомогу» поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що «закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав» (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин».

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня.

Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року тощо.

За змістом ст. 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено. Відповідно до Основного Закону України положення «кожен має право на правову допомогу» (частина перша статті 59) є нормою прямої дії (частина третя статті 8), і навіть за умови, якщо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена у його реалізації. Це стосується, зокрема, і права свідка на отримання правової допомоги під час допиту у кримінальному процесі та права особи у разі надання нею пояснень у державних органах.

Враховуючи наведене вище, зокрема, що відповідач не забезпечив належним чином гарантоване Конституцією України і КВК України право ОСОБА_1 на отримання правової допомоги в процесі вирішення питання про накладення на нього спірного дисциплінарного стягнення, колегія суддів вважає, що дана обставина є грубим порушенням прав позивача у спірних правовідносинах, а тому сама по собі є достатньою підставою для визнання протиправною та скасування оскарженої постанови ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

Щодо суті інкримінованого позивачу порушення колегія суддів зазначає таке.

Свої висновки щодо правомірності оскарженої постанови відповідача суд першої інстанції мотивував тим, що вона містить суть порушення та вид стягнення, інформацію про її оголошення засудженому, підписана начальником установи, а її форма повністю відповідає Додатку 25 до Правил № 2823/5. Також суд вважав, що перевірка за фактом порушень позивачем вимог порядку відбування покарання проведена відповідачем з дотриманням встановленої процедури та у строки визначені законом, з урахуванням обставин вчиненого та поведінки засудженого. А рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є детально вмотивованим та обґрунтованим з урахуванням усіх обставин вчинення засудженим порушення, тяжкості і характеру проступку.

Однак такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є помилковими і необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 131-1 КВК України доведення наявності у діях особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку є обов`язком персоналу установи виконання покарань, а відсутність таких ознак, в свою чергу, виключає застосування заходів стягнення. Отже, відповідач у спірному випадку повинен надати достатні та безумовні докази вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Також даною статтею визначено, що дисциплінарним проступком є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Відповідач, як описано вище, стверджує про вчинення засудженим ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, який полягає у тому, що він 31.07.2018 року під час особистого прийому звернувся до в.о. начальника колонії Красновського О.В. з вимогою вчинити незаконну дію, а саме надати дозвіл засудженим використовувати термінали мобільного зв`язку у камерах, де вони утримуються. Після роз`яснення йому порядку реалізації засудженими своїх прав щодо користування телефонним зв`язком ОСОБА_1 почав погрожувати, що у разі невиконання його прохання він буде скаржитися у різні державні органи на встановлений порядок відбування міри кримінального покарання, соціально-побутові умови і медичне забезпечення.

Однак відповідач не надав належних та достатніх доказів, які б беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджували факт вчинення позивачем вказаного дисциплінарного проступку, а фактично єдиним доказом цього є лише описаний вище рапорт в.о. начальника колонії Красновського О.В. від 31.07.2018 року.

На думку колегії суддів, даний рапорт сам по собі не доводить належним чином та в повному обсязі факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, зважаючи на таке.

ОСОБА_1 не заперечує того факту, що він просив в.о. начальника колонії надати дозвіл засудженим використовувати термінали мобільного зв`язку у камерах, де вони утримуються. Проте колегія суддів вважає, що дане прохання не можна розцінювати як вимогу вчинити незаконні дії, навіть незважаючи на законодавчу заборону розміщувати такі термінали в камерах, оскільки це є способом реалізації засудженим свого права на подання пропозицій та/чи скарг до установи виконання покарань, яке передбачене, зокрема, ст. ст. 8, 107 КВК України та п. 1 розділу ІІІ Правил 2823/5, а сама лише суперечність чи невідповідність такої пропозиції або скарги вимогам законодавства без вчинення засудженим при цьому протиправних дій, не містить складу дисциплінарного проступку. Також колегія суддів враховує, що в самому рапорті вказано слова позивача «я прошу Вас по-людськи», що свідчить саме про висловлення ним прохання, а не вимоги. Також не можна розцінювати як вимогу вчинити протиправні дії чи як погрозу слова позивача (якщо такі мали місце) про те, що у разі невиконання його прохання він буде скаржитися у різні державні органи на порядок відбування покарання, оскільки таке право засуджених безпосередньо передбачене ст. ст. 8, 107 КВК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що із змісту рапорту в.о. начальника колонії Красновського О.В. від 31.07.2018 року неможливо достовірно встановити вчинення ОСОБА_1 саме активних протиправних дій під час особистого прийому, зокрема, висловлення погроз, вживання нецензурних слів тощо, оскільки в самому рапорті такі відомості відсутні, а також будь-яких свідків їх розмови не було, зокрема, в.о. начальника колонії не фіксував ходу розмови, не залучав свідків, під час проведення перевірки не відбирались пояснення інших осіб.

Також колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що описаний висновок (рапорт) в.о. начальника сектору для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі відділу із соціально-виховної та психологічної роботи Бугайчука І.П. від 01.08.2018 року, не є належним доказом і не може братись до уваги, оскільки базується лише на одному доказі - рапорті в.о. начальника колонії від 31.07.2018 року, фактично дублює його зміст і викладені у ньому висновки не підтверджені будь-якими доказами.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем не доведено вчинення позивачем спірного дисциплінарного проступку, а тому оскаржувана постанова керівника ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» від 06.08.2018 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення є протиправною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Також, зважаючи на недоведість факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що є достатньою підставою для скасування постанови про накладення дисциплінарного стягнення, колегія суддів вважає недоцільним надавати оцінку доводам сторін щодо обґрунтованості виду і розміру цього стягнення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що правильним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправною та скасування даної постанови, тобто у спосіб, визначений п. 2 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а не зобов`язати відповідача відмінити її, як просив ОСОБА_1 у позовній заяві.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій та рішень дисциплінарної комісії по питаннях доцільності застосування дисциплінарного стягнення по складеному 31.07.2018 року на нього рапорту, оскільки, на думку колегії суддів, така вимога є безпідставною, так як відповідно до вимог ст. ст. 134, 135 КВК України адміністрація колонії та дисциплінарна комісія була зобов`язана провести перевірку обставин, викладених в даному рапорті та прийняти за її результатами відповідне рішення. Також слід зазначити, що права позивача у спірних правовідносинах були порушені саме внаслідок прийняття постанови від 06.08.2018 року про накладення на нього дисциплінарного стягнення, а не вчиненням відповідачем, зокрема, дисциплінарною комісією певних процедурних дій.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 460/1026/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про поміщення засудженого ОСОБА_1 в ДІЗО (карцер) установи від 06 серпня 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена виключно у випадках, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 04 травня 2020 року