Справа № 420/4112/19
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4112/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Повідомлення від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час проведення співбесіди з фахівцями Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_1 висловлено, та озвучено усі побоювання, які стали причиною для звернення із відповідною заявою, а саме приналежність до певної соціальної групи - «Бунду ОСОБА_2 », та незадоволеність правлячим лідером Конго.

Відповідач Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов (від 21.04.2020р. вхід.№16196/20), наголошуючи, зокрема, що Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2011р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2012р., у справі №2a-6343/08/1570, адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 10.04.2008року №17-9-656; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, залишено без задоволення. Також, Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016р., у справі №815/5690/15 відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересованої особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015року. 04.07.2019р. ОСОБА_3 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідками дослідження якої органом міграційної служби встановлено відсутність посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. ОСОБА_3 не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Заява ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.07.2019р. є очевидно необґрунтованою, та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли втретє розглянути клопотання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2019р. відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Повідомлення від 04.07.2019р. №208 щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України, з огляду на те, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2019р. по справі №420/4112/19, скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі №420/4112/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Повідомлення від 04.07.2019р. №208 щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи №2019ОD0131 громадянина ДР ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач 04.07.2019р. звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій повідомив про побоювання зазнати переслідування через колишню участь в організації «Бунду Діа ОСОБА_6 », а також незадоволеність правлячим лідером Конго Жозеф ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що за результатами розгляду справи №2019ОD0131 громадянина ДР ОСОБА_5 , заступником начальника з Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС в Одеській області Голотенко В. 04.07.2019р. складено Висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, а також підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУДМС в Одеській області Віталія Голотенка, 04.07.2019р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області винесено Наказ «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №125, згідно з пунктом 1 якого громадянину ДР ОСОБА_5 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.07.2019р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено Повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №208, котре ОСОБА_1 отримано 04.07.2019р.

Не погодившись з відмовою в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 23 січня 2008року ОСОБА_1 з м.Браззавіль ( ОСОБА_8 ) офіційно, на підставі туристичної візи, літаком вилетів до Москви (транзитом через Камерун, м.Дуаля), у якій знаходився у період з 23 січня по 02 березня 2008року. В інших країнах за наданням притулку чи статусу біженця не звертався. У подальшому, 03 березня 2008року, ОСОБА_1 нелегально потрапив на територію України (потягом Москва - Донецьк), а 04 березня 2008року прибув до м.Одеси.

17 березня 2008року ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця, у якій причиною його виїзду вказано побоювання бути засудженим з боку держави за розбійний напад, який влаштовано разом із прибічниками секти « ОСОБА_9 - ОСОБА_2 » на католицьку церкву, під час якого загинуло 5 осіб.

Наказом начальника Управління міграційної служби в Одеській області №27 від 8 квітня 2008року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця» ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2011р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2012р., у справі №2a-6343/08/1570, адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 10.04.2008року №17-9-656; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, залишено без задоволення.

В межах розгляду означеної справи судами з`ясовано, що обставини, на підставі яких ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання статусу біженця в Україні, не передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців», а тому ОСОБА_1 не підпадає під ознаки поняття «біженець», котрі встановлено цим Законом, письмовий висновок працівника Управління міграційної служби в Одеській області відповідає фактичним обставинам справи щодо ОСОБА_1 , а тому оскаржене рішення Управління міграційної служби в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця прийнято відповідно до вимог діючого законодавства, та підстави для його скасування відсутні.

Також, судом встановлено, що 21.08.2013р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій повідомив, що виїзд із країни громадянського походження стався через антиурядовий мітинг проти дій уряду країни, який влаштовано 21.01.2008року членами політико-релігійної організації « ОСОБА_9 - ОСОБА_2 ».

12.08.2015р. Державною міграційною службою України прийнято Рішення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №488-15, яким підтримано Висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відповідно абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016р., у справі №815/5690/15, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересованої особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015року, відмовлено повністю.

В межах розгляду означеної справи судами встановлено, що ОСОБА_1 надає неправдиві та суперечливі твердження стосовно причин його виїзду з країни громадянського походження та неможливості повернення до ОСОБА_8 , елемент клопотання про членство в політико-релігійній організації « ОСОБА_9 - ОСОБА_2 » та побоювання бути заарештованим. Під час розгляду адміністративної справи судами не встановлено фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, ОСОБА_1 не доведено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження. Таким чином, обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 якого біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами 1, 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Зокрема, як встановлено судом, та зазначено вище, ОСОБА_1 неодноразово звертався до органу міграційної служби із заявами від 17.03.2008р., від 21.08.2013р. щодо надання йому міжнародного захисту в Україні, однак, за наслідками їх розгляду винесено Наказ начальника Управління міграційної служби в Одеській області №27 від 8 квітня 2008року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця», та Рішення Державної міграційної служби України «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №488-15 від 12.08.2015р.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2011р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2012р., у справі №2a-6343/08/1570, адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 10.04.2008року №17-9-656; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, залишено без задоволення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2015р., залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2016р., у справі №815/5690/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересованої особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015року, відмовлено повністю.

Вищеозначеними рішеннями суду встановлено, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з частинами 4, 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вони були предметом дослідження у справах №2a-6343/08/1570, та №815/5690/15.

Судом встановлено, що 04.07.2019р. ОСОБА_1 втретє звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій повідомив про побоювання зазнати переслідування через колишню участь в організації «Бунду Діа ОСОБА_6 », а також незадоволеність правлячим лідером Конго Жозеф ОСОБА_7 .

За результатами розгляду справи №2019ОD0131 громадянина ДР ОСОБА_5 , заступником начальника з Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС в Одеській області Голотенко В. 04.07.2019р. складено Висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, а також підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, заява ОСОБА_1 від 04.07.2019р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою, не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Заявник має побоювання зазнати переслідування з боку діючої влади країни своєї громадянської належності через колишню участь в організації « ОСОБА_9 - ОСОБА_2 ». Зазначений елемент двічі розглянуто територіальним підрозділом ДМС, органами судової влади, за наслідками дослідження якого визнано його цілком необґрунтованим, та таким, що не підпадає під ознаки міжнародного захисту. Крім того, під час чергового звернення із клопотанням шукач захисту надав до територіального підрозділу ДМС оригінал власного паспортного документу серії НОМЕР_1 , виданий 29.09.2014року компетентними органами країни його громадянської належності, що вказує на відсутність у нього певних зобов`язань перед державою, та спростовує факт його переслідування державними органами ДР Конго. Також, під час проживання в країні громадянської належності ОСОБА_1 не влаштовував лідер країни ОСОБА_10 . Водночас, з урахуванням дослідження актуальної ІКП встановлюється, що наразі державна влада в країні змінилася, а саме 30.12.2018року переможцем президентських виборів в країні став ОСОБА_11 .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом з`ясовано, що у заяві ОСОБА_1 від 04.07.2019р. наведено обставини, котрі раніше були предметом дослідження міграційною службою, та органами судової влади, водночас, нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернутися до ДР ОСОБА_6 , які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та зважаючи, що у заяві від 04.07.2019р. про надання статусу біженця в Україні ОСОБА_1 не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також не наведено нових доказів, які б свідчили про утиски в країні походження, суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідно відсутності законодавчо передбачених підстав для їх задоволення.

Вищевикладене спростовує твердження позивача, наведені у позовній заяві.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Повідомлення від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.72-77, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська,64, ) про визнання протиправним та скасування Повідомлення від 04.07.2019р. №208 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.