Справа № 120/1337/20-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 травня 2020 р. Справа № 120/1337/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним протоколу та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області) про визнання протиправним протоколу та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що в серпні 2019 року, у зв`язку із настанням пенсійного віку, звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування".

28.10.2019 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення №98 про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Під час прийняття рішення, позивачу зараховано 22 роки 10 місяців 6 днів страхового стажу.

При цьому, до страхового стажу позивача не зараховано трудову діяльність згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 , а саме: період з 25.10.1980 по 10.05.1981; період з 15.06.1981 по 21.09.1981; період з 31.03.1990 по 16.05.1992.

На переконання позивача, її страховий стаж відповідає вимогам ст. 26 Закону України "Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування", а відтак, рішення пенсійного органу є неправомірними та такими, що суперечать нормам чинного пенсійного законодавства та грубо порушують її права на належний соціальний захист передбачений ст. 46 Конституції України, у зв`язку з чим, звернулась з цим позовом до суду, в якому просила:

- скасувати протокол Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №98 від 28.10.2019 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком ОСОБА_1 з 20.05.2019 згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою суду від 30.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

10.04.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач зазначив, що відповідно до поданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача склав 20 років 10 місяців 6 днів, що не дає права на призначення пенсії за віком.

Вказали, що при дослідженні документів поданих при подачі заяви про призначення пенсії встановлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не можливо зарахувати такі періоди:

- період з 25.10.1980 по 10.05.1981, оскільки запис в трудовій книжці не містить повної дати наказу на прийняття, а уточнююча довідка від 17.09.2019 за №1586 видана на прізвище "ОСОБА_1";

- період з 15.06.1981 по 21.09.1981, оскільки виправлення в трудовій книжці не засвідчені належним чином;

- період з 31.03.1990 по 16.05.1992, оскільки відсутні первинні документи, які б підтверджували роботи заявниці на Могилів-Подільській фабриці індпошиву та ремонту одягу у зазначений період.

На переконання відповідача, при відмові у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 управління діяло правомірно та в межах чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини.

15.08.2019 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою, в якій просила призначити пенсію згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За результатом розгляду її заяви, 28.10.2019 відповідач прийняв рішення №98 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Мотивуючи відмову зазначили, що згідно поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача складає 22 роки 10 місяців 6 днів, що є недостатнім для права на призначення пенсії за віком. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховано періоди трудової діяльності згідно відомостей трудової книжки НОМЕР_1 , а саме:

- період роботи позивача з 25.10.1980 по 10.05.1981, оскільки запис в трудовій книжці не містить повної дати наказу на прийняття, а уточнююча довідка від 17.09.2019 за №1586 видана на прізвище "ОСОБА_1";

- період з 15.06.1981 по 21.09.1981, оскільки виправлення в трудовій книжці не засвідчені належним чином;

- період з 31.03.1990 по 16.05.1992, оскільки відсутні первинні документи, які б підтверджували роботи заявниці на Могилів-Подільській фабриці індпошиву та ремонту одягу у зазначений період.

Не погодившись із зазначеним, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявленого позову в контексті спірних правовідносин, суд керується та виходить з наступного.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону №1058. Відповідно до абзацу 2 частини 1 цієї статті, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років. Абзац 3 цієї частини визначає, що до досягнення віку, встановленого абзацами першим та другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: зокрема й 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року.

Частина перша статті 24 Закон №1058 визначає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частина друга цієї статті вказує, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що, як правило, трудова книжка є тим документом, що підтверджує стаж роботи, і лише за її відсутності або відсутності у ній відповідних записів трудовий стаж може встановлюватися на підставі інших документів, про які йдеться у пункті першому цього Порядку.

Судом встановлено, що датою народження позивача є 20.05.1960, відповідно, станом на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, їй виповнилось 59 років, що, за умови підтвердження 26 років трудового стажу, відповідно до ст.26 Закону України №1058, дає їй право на призначення пенсії за віком.

В той же час, підставою для відмови у призначенні позивачці пенсії за віком слугували висновки пенсійного фонду щодо відсутності в неї необхідного страхового стажу.

Зокрема, пенсійним фондом не зараховано період трудової діяльності ОСОБА_1 з 31.03.1990 по 16.05.1992 на Могилів-Подільській фабриці індпошиву та ремонту одягу, оскільки відсутні первинні документи, які б підтверджували роботу заявниці на даному підприємстві.

Втім, суд критично оцінює відповідні мотиви відповідача в зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивачки, адже, як вже було зазначено вище, трудова книжка є тим документом, що підтверджує стаж роботи, і лише за її відсутності або відсутності у ній відповідних записів трудовий стаж може встановлюватися на підставі інших документів, про які йдеться у пункті першому цього Порядку. Під час дослідження трудової книжки позивачки судом встановлено, що період її роботи на Могилів-Подільській фабриці індпошиву та ремонту одягу належним чином оформлений, не містить виправлень та засвідчений печаткою підприємства.

Робота позивачки на вказаному підприємстві також підтверджується архівною довідкою від 21.10.2019 за №09-11/264, що міститься в матеріалах справи. При цьому, наявність у вказаній довідці посилань на відсутність в книгах наказів начальника з особового складу за 1992 рік наказу №11 від 16.05.1992 про звільнення ОСОБА_1 , за наявності належним чином заповненої трудової книжки, не є належною підставою для відмови в зарахуванні відповідного періоду до страхового стажу позивачки.

Також, надаючи оцінку підставам для незарахування до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 25.10.1980 по 10.05.1981, оскільки запис в трудовій книжці не містить повної дати наказу на прийняття, а уточнююча довідка від 17.09.2019 за №1586 видана на прізвище " ОСОБА_1 " суд зазначає наступне.

Під час дослідження письмових доказів, судом встановлено, що прізвище позивача до державної реєстрації шлюбу " ОСОБА_1 ", про що свідчить довідка про укладення шлюбу №А-02016 щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Також, цією довідкою підтверджується зміна прізвища позивачки після державної реєстрації шлюбу на " ОСОБА_1 ".

Відповідно до запису в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.07.1978 прізвище « ОСОБА_1 » змінено на « ОСОБА_1 ».

Отже, судом встановлено, що розбіжності у відомостях в поданих позивачем документах під час призначення пенсії, в частині написання прізвища позивача, а саме уточнюючої довідки від 17.09.2019 за №1586 та записів в її трудовій книжці не встановлено.

Зі встановлених обставин слідує, що незарахування позивачці до її страхового стажу трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1978, за умови відповідності відомостей уточнюючої довідки від 17.09.2019 за №1586 та відомостей трудової книжки заявника, є обмеженням її права на соціальний захист.

Таким чином, враховуючи те, що посилання відповідача на те що трудова книжка видана на прізвище " ОСОБА_1 ", а уточнююча довідка від 17.09.2019 за №1586 на прізвище " ОСОБА_1 ", наявними в матеріалах справи документами засвідчують належність цих документів одній і тій саме особі, слід дійти висновку про наявність підстав для зарахування відомостей про трудову діяльність позивачки в період з 25.10.1980 по 10.05.1981 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1978 до загального трудового стажу.

Щодо доводів позивачки, що період її роботи з 15.06.1981 по 21.09.1981 також повинен бути зарахований до загального трудового стажу, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 ( 301-93-п ) «Про трудові книжки працівників», та прийнятою відповідно до зазначеної постанови Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110.

Відповідно до п.п.1.1 Інструкції №110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про

виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться (п.2.2 Інструкції).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п.2.4. Інструкції №110 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

П.2.27 визначено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника

провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номерзапису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

П.4 Постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року № 301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, відповідальність за допущення помилок при заповнення трудової книжки покладається саме на роботодавця.

В даному випадку судом встановлено, що в графі "8" трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.07.1978 міститься запис від 21.09.1981 про звільнення позивачки з посади няні-прибиральниці дитячого садочка №22, згідно наказу №222к від 21.05.1981. Однак, при дослідженні відповідного запису судом встановлено, що даний запис має виправлення у першій цифрі дати звільнення позивачки. При цьому, інша частина дати звільнення є чіткою та не містить виправлень, а сама дата, з урахуванням виправлення, узгоджується з датою прийняття роботодавцем наказу про звільнення позивачки.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідальність за неналежне внесення відомостей до трудової книжки, не повинна нести особа, якій відповідна трудова книжка належить, враховуючи узгодженість дати звільнення з датою прийняття наказу про відповідне звільнення, суд вважає, що, з метою недопущення порушення права особи на соціальний захист, період роботи позивачки з 15.06.1981 по 21.09.1981 слід зарахувати до страхового стажу позивачки.

Відповідно до норм частини 2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що фактично зазначені обставини свідчать про необґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень, що є недотриманням вимог, визначених пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, та є підставою для його скасування.

З приводу вимоги зобов`язального характеру, то варто врахувати наступне.

Так, згідно прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії з 20.05.2019, тобто дати набуття нею 59-річного віку.

Судом вище зазначалось, що право на пенсію за віком, відповідно до ст.26 Закону України №1058, позивач набуває за умови підтвердження двох складових, а саме досягнення пенсійного віку та наявності 26-років трудового стажу.

Згідно матеріалів справи, відповідач підтвердив трудовий стаж ОСОБА_1 22 роки 10 місяців 6 днів. В той же час, в межах розгляду цієї справи, суд прийшов висновку про безпідставність неврахування відповідачем інших періодів трудової діяльності позивачки до її трудового стажу.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до "Положення про Пенсійний фонд України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

До основних завдань Пенсійного фонду України віднесено, поміж іншого, організацію, координацію та контроль за роботою територіальних органів щодо: здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством (абзац п`ятий підпункту 6 пункту 4 Положення).

Відповідно до підпункту 7 пункту 4 "Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, достовірністю поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому соціальному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсійні виплати.

Таким чином, виключно до повноважень органів пенсійного фонду належить питання розрахунку періодів трудового стажу, а відтак, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та самостійно розраховувати страховий стаж позивача.

Крім того, аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

Враховуючи обумовлене, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна позиція, викладена в постанові Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 відповідно до якої, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які не належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні прийнятті рішення з урахуванням встановлених судом обставин.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Водночас, згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частина 4 статті 245 КАС України).

Таким чином, з метою захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , відповідача слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивачки від 15.08.2019 про призначення пенсії, зарахувавши при цьому періоди трудової діяльності з 25.10.1980 по 10.05.1981, з 15.06.1981 по 21.09.1981, з 31.03.1990 по 16.05.1992, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.07.1978.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ,, з урахуванням висновків та правової оцінки суду.

Питання про розподіл судових витрат вирішено судом відповідно до вимог статті 139 КАС України (друга позовна вимога задоволена частково).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №98 від 28.10.2019 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 15.08.2019, з урахуванням висновків та правової оцінки наданих судом.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 630,75 грн. (шістсот тридцять гривень 75 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ).

Повний текст рішення складено та підписано: 04.05.2020

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна