Справа № 640/24368/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2020 року м. Київ № 640/24368/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до військової частини НОМЕР_1 ,
військової частини НОМЕР_2
про визнання незаконними та скасування наказів, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач 1), адреса: АДРЕСА_2 (надалі відповідач 2), адреса: АДРЕСА_3 , в якій позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №185 від 04 жовтня 2019 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №112 від 06 листопада 2019 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 100,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , займав посаду головного сержанта взводу й не мав повноважень матеріально відповідальної особи, з 27 жовтня 2016 року він продовжив проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , а 06 листопада 2019 року позивачу стало відомо про те, що його притягнуто до матеріальної відповідальності наказом №112 від 06 листопада 2019 року та довели до відома наказ №185 від 04 жовтня 2019 року.

З вказаними наказами позивач не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що стало підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву послався на те, що службове розслідування за фактом нестачі майна по службі РАО було проведено відповідно до вимог законодавства, у порядок та спосіб, передбачені законодавством, за результатами якого було встановлено, що саме позивач прийняв на матеріальне зберігання майно на підставі акта №102 від 05 квітня 2016 року, нестачу якого в подальшому було виявлено.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивач зазначив, що відповідачем 1 порушено вимоги чинного законодавства щодо порядку та процедури службового розслідування.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відповіді на відзив, відповідачем 1 надано заперечення на відповідь на відзив.

Відповідач 2 відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2020 року відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач у період з 04 вересня 2015 року по 26 жовтня 2016 року проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 (Т.1, арк. 83, 90, 91).

Згідно акта прийняття-передачі благодійної допомоги №102 від 05 квітня 2016 року позивачем прийнято на матеріальне зберігання майно, зазначене у цьому акті, від МОБФ «Регіональний фонд благочестя», на загальну суму у розмірі 442383,20 грн (Т.1, арк. 85).

26 жовтня 2016 року командиром військової частини-польова пошта НОМЕР_3 було видано наказ №252, згідно якого молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , тимчасово виконуючого обов`язки оперативного чергового відділення підготовки даних військової частини польова пошта НОМЕР_3 з 26 жовтня 2016 року виключено зі списків особового складу частини. У вказаному наказі також зазначено: вважати ОСОБА_1 таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця служби.

04 грудня 2018 року заступником командира частини з повітряно-десантної підготовки подано командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому зазначено, що майно, яке рахується за службою РАО (перелік якого наведений у акті №102 від 05 квітня 2016 року), не було знайдено (Т.1, арк. 77).

На підставі вказаного рапорту, командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №391, в якому зазначена дата видання наказу, як « 06.12.», яким призначено службове розслідування, проведення якого доручити заступнику начальника штабу (Т.1, арк. 76).

12 грудня 2018 року за результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування, в якому зазначено, що причинами та умовами, які сприяли вчиненню правопорушення щодо втрати майна гуманітарної волонтерської допомоги за актом №102 від 05 квітня 2016 року стало недбале ставлення молодшим сержантом ОСОБА_1 до військової служби, грубе порушення ним вимог керівних документів, статутів Збройних Сил України, пунктів 1, 2 розділу ХІІ «Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України» (наказ МО України №440 від 17 серпня 2017 року), інших нормативно-правових актів та самоусунення від виконання своїх функціональних обов`язків з питань організації обліку, зберігання майна гуманітарної волонтерської допомоги у підрозділі, у зв`язку з чим запропоновано притягнути до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 у розмірі 422431,70 грн (Т.1, арк. 104-107).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 грудня 2018 року №258 (пункт 2) притягнуто до матеріальної відповідальності колишнього головного сержанта взводу технічних засобів розвідки молодшого сержанта ОСОБА_1 у розмірі 422431,70 грн відповідно до постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (Т.1, арк. 108-110).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2019 року лейтенант Складенко подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив провести службове розслідування стосовно втрати або привласнення військового майна, отриманого колишнім сержантом ОСОБА_2 в якості благодійної допомоги за актом №102 від 05 квітня 2016 року (Т.1, арк. 122).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2019 року №309 на підставі вказаного вище рапорту від 02 жовтня 2019 року призначено службове розслідування (Т.1, арк. 132), за результатами якого складено акт службового розслідування від 03 жовтня 2019 року, зміст якого в частині, що стосується ОСОБА_1 , є аналогічним тому, який викладений й у акті службового розслідування від 12 грудня 2018 року (Т.1, арк. 116-121).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2019 року №185 встановлено, що недбале ставлення до зберігання майна, порушень правил обліку майна, що надійшло як гуманітарна волонтерська допомога колишнім сержантом взводу молодшим сержантом ОСОБА_1 , який допустив ризики втрати зазначеного в акті прийняття-передачі благодійної допомоги №102 від 05 квітня 2016 року майна, у зв`язку з чим останнього притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 422431,70 грн відповідно до постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (Т.1, арк. 138).

В подальшому, вказані матеріали службового розслідування та наказ про результати службового розслідування було направлено до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності (Т.1, арк. 19-20).

06 листопада 2019 року командиром військової частини НОМЕР_2 видано наказ №112 «Про притягнення до матеріальної відповідальності лейтенанта ОСОБА_1 », відповідно до якого лейтенанта ОСОБА_1 інженера відділу технічного забезпечення АСУ притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 422431,70 грн згідно Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» та на підставі матеріалів службового розслідування та наказу про підсумки службового розслідування від 04 жовтня 2019 року №185 по факту втрати або привласнення військового майна отриманого в якості благодійної допомоги (Т.1, арк. 16).

Не погоджуючись з вказаними наказами відповідачів, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Так, постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР затверджено Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (надалі Положення №243/95-ВР).

Пунктом 1 Положення №243/95-ВР встановлено, що воно визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

За змістом Положення № 243/95-ВР до військовослужбовців належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані.

Згідно пункту 2 Положення №243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. При цьому, протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності, п.3 Положення.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.

Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: недостачі військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Згідно пункту 17 Положення №243-95/ВР командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Водночас, пунктом 9 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, яке затверджене Наказом Міністерства оборони №300 від 16 липня 1997 року, передбачено порядок приймання та здавання справ і посад особами, що відають військовим (корабельним) господарством.

Так, у пункту 9.1.1 вказаного Положення зазначено, що з метою підвищення відповідальності за керівництво військовим (корабельним) господарством і забезпечення збереження державної власності всі посадові особи при призначеннях і переміщеннях зобов`язані здавати та приймати справи і посаду.

Приймання та здавання справ і посади (у господарському відношенні) включає: вивчення тим, хто приймає посаду, стану військового господарства (служби), а також стану природоохоронних об`єктів, їх будівництва (реконструкції) і капітального ремонту, виділених і витрачених на це коштів; ознайомлення з посадовими особами; здавання тим, що здає посаду, а тим, що приймає,- перевірку та приймання матеріальних засобів, коштів і документів; документальне оформлення приймання та здавання справ і посади (пункт 9.1.2 Положення).

Згідно пункту 9.1.4 Положення для приймання та здавання справ і посади встановлюються такі строки:

-командира військової частини - не більше 10 днів;

-заступника командира військової частини і з`єднання з тилу і їм відповідних посадових осіб - не більше 20 днів:

-начальника служби військової частини і з`єднання - не більше 15 днів;

-начальника клубу військової частини і з`єднання - не більше 15 днів;

-начальника складу, хлібозаводу (хлібопекарні) і їдальні - не більше 10 днів;

-начальника майстерні частини (з`єднання) - не більше 5 днів;

-командира і старшини підрозділу - не більше 5 днів;

-командира взводу - не більше 3 днів.

Строк приймання та здавання справ і посади рахується з моменту прибуття у військову частину (з`єднання) призначеної для прийому справ і посади особи. Іншим посадовим особам строк приймання і здавання справ і посади визначається старшим начальником (але не більше 10 днів).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 станом на 05 квітня 2016 року (на момент приймання благодійної допомоги) обіймав посаду головного сержанта взводу технічних засобів розвідки, тобто, не є матеріально відповідальною особою та не відає військовим господарством, але, враховуючи, що позивач не заперечує проти того, що в акті прийняття-передачі благодійної допомоги №102 від 05 квітня 2016 року стоїть саме його підпис, як особи, яка прийняла на матеріальне зберігання майно, зазначене в акті, суд доходить висновку, що на нього розповсюджуються норми вказаного Положення.

Так, пунктом 9.1.5. Положення передбачено, що приймання справ і посади проводиться особисто тим, хто приймає, від того, хто здає, у присутності комісії.

Комісія, призначена для приймання та здавання справ і посади, чи внутрішня перевірочна комісія у присутності того, хто приймає, і того, хто здає справи і посаду, проводить: інвентаризацію матеріальних засобів, які приймаються заново призначеною посадовою особою військової частини (з`єднання); перевірку господарської діяльності військової частини, служб складів та інших об`єктів з моменту останньої перевірки і порівняння облікових відомостей з даними дійсної наявності матеріальних засобів ( пункт 9.1.6 Положення).

Приймання та здавання справ посадовими особами, що відають військовим (корабельним) господарством, оформлюється актом. До акта додаються відомості наявності і якісного стану матеріальних засобів з указанням наявності, якісного стану, надлишків і нестач, а також пояснення того, хто здає справи і посаду, про причини виникнення нестачі, надлишків.

У тих випадках, коли той, хто здає, або заново призначений начальник має по окремих статтях акту заперечення, він викладає їх у письмовій формі в акті під час його підписання.

Вищий начальник при затвердженні акта про приймання та здавання справ і посади зобов`язаний розглянути заперечення.

При необхідності, для виявлення дійсного стану речей і розбору заперечень того, хто здає (приймає) справи і посаду, розпорядженням командира частини (з`єднання) призначається службове розслідування, яке повинно бути закінчено в двотижневий строк.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачами наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 , яким ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та визнано таким, що справи та посаду здав, а також вибув до нового місця служби було видано 26 жовтня 2016 року.

Наведене дозволяє дійти висновку, що станом на день здачі справ ОСОБА_1 будь-яких претензій щодо нестачі майна у військовій частині, яке перебувало у матеріальному зберіганні позивача, у командування частини не було.

По факту нестачі майна вперше було подано рапорт на проведення службового розслідування лише у грудні 2018 року, тобто більше ніж через 2 роки після здачі справ та посади позивачем, що дозволяє суду дійти висновку про те, що станом на 26 жовтня 2016 року майно перебувало у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .

Проте, вказані обставини не були відображені, як у акті службового розслідування від 12 грудня 2018 року, так і у акті від 03 жовтня 2019 року, рішення щодо втрати майна саме внаслідок недбалого ставлення позивача було прийнято лише на підставі пояснень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , але матеріали службових розслідувань не містять письмових пояснень самого ОСОБА_1 з приводу обставин, з яких проводились службові розслідування.

Також, суд звертає увагу на пункт 9.1.7 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, яке затверджене Наказом Міністерства оборони №300 від 16 липня 1997 року, в якому зазначено, що службове розслідування повинно бути закінчено в двотижневий строк.

Більш того, слід звернути увагу на те, що пункт 9.1.9 вказаного Положення передбачено, що рішення щодо усунення зазначених у акті приймання та здавання справ і посади недоліків повинно бути прийнято вищим начальником не пізніше 10-денного строку. У тому випадку, коли за результатами нестачі проводиться службове розслідування, рішення про притягнення винуватого до відповідальності повинно бути прийнято не пізніше місячного строку з дня закінчення розслідування. Особа, яка здає справи і посаду, відбуває до нового місця служби після затвердження акта про приймання і здавання справ і посади вищим начальником, а в тому випадку, коли виявлена нестача - після прийняття щодо них відповідного рішення.

З аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що наказ про відбуття особи до нового місця служби може бути виданий лише після затвердження акта про приймання і здавання справ і посади вищим начальником, або після прийняття відповідного рішення щодо виявленої нестачі майна.

При цьому, згідно пункту 9.1.10 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, яке затверджене Наказом Міністерства оборони №300 від 16 липня 1997 року безпосередні начальники несуть відповідальність за організацію і якісне проведення приймання та здавання справ і посади підпорядкованими їм посадовими особами.

В даному випадку, суд дійшов висновку, що командуванням військової частини польова пошта НОМЕР_3 не було дотримано організацію та якісне приймання та здавання справ і посади підпорядкованою йому посадовою особою, а тому саме на нього відповідно до пункту 9.1.10 Положення покладена вся відповідальність.

Суд вважає, що після видання наказу №252 від 26 жовтня 2016 року, яким було визнано ОСОБА_1 таким, що здав справи та посаду та вибув до нового місця проходження військової служби, відповідальність за військове майно або нестачу останнього, яке було закріплено за позивачем несе особа, яка приймала у останнього справи та посаду, або безпосередньо командир військової частини.

Більш того, суд зауважує, що наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (надалі Порядок №608).

Так, у відповідності до пункту 3 розділу IV Порядку №608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів дотримання командування військової частини НОМЕР_5 вказаних вище вимог Порядку №608 в повному обсязі, починаючи від того, що позивач мав право знати про підстави проведення службового розслідування з самого його початку та закінчуючи тим, що позивач мав право ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником).

Твердження відповідача 1 у відзиві на позовну заяву, що позивач знав про проведення стосовно нього службового розслідування та надав свої усні пояснення у телефонному режимі, які були прийняті до уваги під час проведення службового розслідування, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Більш того, суд зауважує, що Конституцією України, зокрема, статтею 61 встановлена заборона на притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі.

Проте, незважаючи на вказану заборону, відповідач 1 видав два аналогічних за змістом накази про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладені обставини у сукупності суд вважає, що проведення більш ніж через два роки після здачі позивачем справ та посади службового розслідування по факту нестачі майна та винесення за результатами такого розслідування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2019 року №185 «Про підсумки службового розслідування» щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності у розмірі 422431,70 грн та як наслідок наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06 листопада 2019 року №112 «Про притягнення до матеріальної відповідальності лейтенанта ОСОБА_1 » є неправомірним, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Інструкцію з обліку військового майна у Збройних Силах України, затверджену наказом Міністерства оборони України від 17 серпня 2017 року № 440, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності вказаною Інструкцією, а тому позивач не міг порушити її положення, як про це зазначає відповідач 1.

Стосовно позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 100,00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача 1 та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди. Виходячи зі змісту предмету та підстав позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки таку шкоду позивачу не завдано.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04 жовтня 2019 року №185 «Про підсумки службового розслідування» щодо притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у розмірі 422431,70 грн (чотириста двадцять дві тисячі чотириста тридцять одна гривня 70 копійок).

3. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 06 листопада 2019 року №112 «Про притягнення до матеріальної відповідальності лейтенанта ОСОБА_1 ».

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.
Суддя Н.В. Клочкова