Справа № 380/1739/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1739/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року;

- відповідно до ч.1 ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн. стягнути на його користь з відповідача у справі за рахунок бюджетних асигнувань останнього;

- враховуючи незначну складність даної справи через її типовість (п.8 ч.6 ст.12 КАС України), а також тотожність предмету спору із зазначеними у п.2 ч.1 ст.263 КАС України (здійснення компенсаційних виплат за пільги) у відповідності до ст.259 КАС України провести розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження із особливостями передбаченими у ч.2 ст.263 КАС України, для окремих категорій справ незначної складності та у ст.291 КАС України, для типових справ;

- відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору, як учасника бойових дій у справі, пов`язаній із порушенням його прав.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу з 1987 року по 2019 рік. Останнє перед звільненням місце проходження військової служби військова частина НОМЕР_1 . Зазначає, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29 грудня 2018 року №769 його звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, а наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31 січня 2019 року №21 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31 січня 2019 року. Стверджує, що на час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач протиправно не провів з ним усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 року по 2019 рік календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Зазначає, що з метою отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій через свого представника в порядку досудового врегулювання спору 03 лютого 2020 року звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 , однак отримав відповідь від 17 лютого 2020 року, у якій зазначено про те, що, оскільки вказівка про проведення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки надійшла до військової частини 10 жовтня 2019 року, а позивач виключений зі списків особового складу військової частини 31 січня 2019 року, виплата грошової компенсації йому не проводилась.

Таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач вважає протиправною, оскільки, на його думку, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

У відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що посилання відповідача на відсутність рапорту позивача про виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в період проходження військової служби, а також на момент звільнення з військової служби є помилковими, оскільки він на той момент не знав про таке право. Лише після того, як в листопаді 2019 року позивач дізнався про таке право, то звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та провести йому виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а після отриманої відмови, з метою відновлення своїх порушених прав, звернувся до суду. Таким чином, на думку позивача, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву аргументи підлягають відхиленню через свою невідповідність правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що відповідно до статті 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних сил України» військовослужбовець із службових та особистих питань повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Зазначає, що згідно з Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженою наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року №124 одним з видів документів є рапорт (заява), з яким військовослужбовці письмово звертаються до вищої посадової особи з проханням надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо чи пояснення особистого характеру. Тому, факт подачі рапорту впливає як на виникнення, так і на припинення військових правовідносин.

Відповідач стверджує, що з військовослужбовцями, які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Також звертає увагу на те, що відповідно до абзацу шостого пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, накази про звільнення яких підписано в минулому році, але не виключеним із списків військової частини, відпустки за період служби в поточному році не надаються. Зазначає, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29 грудня 2018 року №769 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я), а наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 21 від 31 січня 2019 року з 31 січня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Відтак, на думку відповідача, позивач не набув права на отримання грошової компенсації за додаткову відпустку як учасник бойових дій у 2019 році.

Таким чином, відповідач вважає, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік є необґрунтованою, оскільки на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення не було можливості провести з ним відповідний розрахунок або за його бажанням надати відпустку у зв`язку з тим, що позивач не звертався з відповідним рапортом до командування військової частини.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

У запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач повторно стверджує про відсутність у позивача права на отримання ним грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2019 році з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 04 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , виданого 07 лютого 2017 року Військовою частиною НОМЕР_4 Повітряних Сил Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №21 від 31 січня 2019 року підполковника ОСОБА_1 , командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого з військової служби в запас наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 29 грудня 2018 року №769 відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 31 січня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

03 лютого 2020 року представник позивача, адвокат Хлопецький О.О. звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із запитом в порядку статей 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у якому просив надати у п`ятиденний термін, передбачений частиною другою статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інформацію про те, чи виплачувалась ОСОБА_1 грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за період з 2017 року по 2019 рік). У випадку, якщо така виплата не проводилась, просив її здійснити.

Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 лютого 2020 року №350/486/300/1/216 позивача на запит його представника щодо виплати компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій повідомлено про те, що «роз`яснення по виплаті компенсації надійшло 10.10.2019 року, тобто на момент звільнення (31.01.2019 року), вказівок виплати компенсації за додаткову відпустку учасникам бойових дій не було. У зв`язку з цим виплата компенсації не проводилась».

Відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_1 від 17 лютого 2020 року №350/486/300/1/217 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 2017 року по 2019 рік додаткова відпустка ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій не надавалася.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Предметом спору у даній справі є оцінка: наявності підстав для виплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» станом на день звільнення з військової служби.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII та Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки вказана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, суд при її вирішенні враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі за № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 07 лютого 2017 року військовою частиною НОМЕР_4 Повітряних Сил Збройних Сил України.

З огляду на наведене, суд вважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач, як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ. Проте, враховуючи, що у позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року, суд не погоджується саме з періодом, який вказує позивач та за який, на його думку, він має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, з огляду на наступне.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них передбачено статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до абзацу шостого пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, накази про звільнення яких підписано в минулому році, але не виключеним із списків військової частини, відпустки за період служби в поточному році не надаються.

Як слідує з матеріалів справи, наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29 грудня 2018 року №769 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31 січня 2019 року №21 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31 січня 2019 року.

Таким чином, оскільки позивача звільнено з військової служби наказом від 29 грудня 2018 року, а виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31 січня 2019 року, в силу імперативних вимог абзацу шостого пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач не набув права на додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2019 рік. Відтак, з огляду на наведене, у позивача відсутнє право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ саме за 2019 рік. Тому аргументи відповідача у цій частині є обґрунтованими та враховуються судом.

Разом з тим, суд вважає помилковим твердження відповідача про те, що відсутність поданого позивачем під час проходження військової служби відповідного рапорту про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій унеможливлює нарахування та виплату грошової компенсації за таку відпустку, оскільки право позивача на компенсацію всіх невикористаних днів відпусток гарантоване законодавством України. Нарахування та виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку нерозривно пов`язані із обізнаністю роботодавця (військової частини) із часом набуття права працівника (військовослужбовця) на таку відпустку, в тому числі в процесі обліку робочого часу, що є дискреційними повноваженнями відповідача, оскільки, як вже було зазначено судом, в силу вимог чинного законодавства з військовослужбовцем під час його звільнення з військової служби повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски як учаснику бойових дій.

Отже, факт нарахування та виплати такої компенсації пов`язаний з фактом звільнення з військової служби, а не з поданням рапорту.

Таким чином, враховуючи те, що у позивача наявне право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за період з 2017 року по 2018 рік, відтак, саме за вказаний період відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу такої грошової компенсації, а тому позовна вимога в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року підлягає задоволенню частково у спосіб: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 4000,00 гривень понесених ним витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Хлопецьким Олександром Павловичем (Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги №12-20 від 31 січня 2020 року. (далі Договір).

Відповідно до пункту 1.1 даного Договору його предметом є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у справі пов`язаній із оспорюванням його права на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у військовій частині НОМЕР_1 , а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Договору Адвокат зобов`язується надати правову допомогу Клієнту із представництва та захисту законних прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності та підпорядкування відповідно до вимог чинного законодавства України та цього Договору.

Згідно із підпунктом 2.3.1 Договору обов`язком Клієнта є, зокрема, сплата Гонорару Адвокату в розмірі та в строк окремо погоджені між ними.

Відповідно до пунктів 4.2, 4.6, 4.7 Договору Гонорар складається з суми вартості послуг наданих Адвокатом, тарифи яких узгоджені Сторонами на підставі прайс-листа (Додаток 1 до цього Договору).

Факт наданих послуг підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг) ( Додаток 2 до цього Договору).

За усною домовленістю Сторін гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Адвоката. У разі проведення рахунку готівкою Адвокат видає Довідку (Додаток 3 до цього Договору). При проведенні оплати у безготівковому порядку Клієнт надає Адвокату чек про її здійснення.

Відповідно до пункту 1 Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 27 лютого 2020 року Адвокат надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (правову допомогу) у формі:

1. усна консультація, аналіз правовідносин (підпункт 2.1 прайс-листа) час 30 хв., загальна сума за послугу 500,00 грн.;

2. вивчення судової практики у подібних справах (підпункт 2.8 прайс-листа) час 40 хв., загальна сума за послугу 500,00 грн.;

3. адвокатський запит (підпункт 3.3 прайс-листа) час 30 хв., загальна сума за послугу 1000,00 грн.;

4. супровід судової справи «під ключ» у суді 1-ої інстанції: написання позовної заяви; формування пакету документів, додаткові консультації; вжиття заходів по забезпеченню позовних вимог (підготовка відповіді на відзив, подання клопотань тощо) (підпункт 1.10 прайс-листа), загальна сума за послугу 2000,00 грн. (у зв`язку з наявністю рішення Верховного Суду у зразковій справі з аналогічного предмету спору, що спростило роботу при підготовці даного адміністративного позову, клієнту надана знижка 50% за написання позовної заяви, формування пакету документів та вжиття заходів по забезпеченню позову).

Всього: 4000,00 грн.

Згідно із пунктом 2 Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 27 лютого 2020 року цим Актом сторони підтверджують, що відповідно до основного Договору про надання правової допомоги від 31.01.2020 р. №12-20 у справі, пов`язаній із оспорюванням права Клієнта на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у військовій частині НОМЕР_1 , роботу виконано (надано послуги) повністю, жодних претензій та зауважень щодо наданої правової допомоги у сторін немає.

Відповідно до довідки про проведення готівкової оплати від 27 лютого 2020 року дана довідка підтверджує факт отримання Адвокатом Хлопецьким О.О., що діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №001647 від ОСОБА_1 , який являється його Клієнтом по справі, відповідно до Договору про надання правової допомоги №12-20 від 31.01.2020 року готівкових коштів у сумі 4000,00 (чотири тисячі) гривень. Кошти за надані Адвокатом юридичні послуги (правову допомогу) Клієнту на підставі Акту виконаних робіт від 27 лютого 2020 року.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За таких обставин суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 4, 12 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Так, відповідно до частини шостої статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом у вигляді: усної консультації, аналізу правовідносин, вивчення судової практики у подібних справах, направлення адвокатського запиту та супроводу судової справи «під ключ» у суді 1-ої інстанції (написання позовної заяви; формування пакету документів, додаткові консультації; вжиття заходів по забезпеченню позовних вимог (підготовка відповіді на відзив, подання клопотань тощо) на загальну суму 4000,00 грн. суд вважає завищеним, оскільки дана справа є типовою та відповідає зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Крім того, суд враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними якого мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі рішення Верховного Суду у зразковій справі) з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

З огляду на вищевказані обставини справи, суд вважає, що заявлена позивачем до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. за наявності в Єдиному державному реєстрі судових рішень з аналогічних спорів (в тому числі рішення Верховного Суду у зразковій справі) та з урахуванням того, що дана розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі не є співрозмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), не відповідає реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а її стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, та, беручи до уваги, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правничу допомогу адвоката у сумі 4000,00 грн., підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 1500,00 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2019 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) 1500,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 05 травня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.