Справа № 520/11698/19
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 р. Справа № 520/11698/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Старосуда М.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків по справі № 520/11698/19

за позовом ОСОБА_1

до Харківської митниці Державної фіскальної служби

про визнання протиправними дії та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач) в якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати протиправними дії посадових осіб Харківської митниці ДФС, що під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України в порушення ч. 1 ст. 186 Митного кодексу змушують ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується, та зобов`язати посадових осіб Харківської митниці ДФС утриматися від дій, що під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України в порушення ч. 1 ст. 186 Митного кодексу змушують ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року в задоволенні зазначений адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року по справі №520/11698/19 та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем, на думку позивача, вчинено протиправні дії щодо змушення під загрозою обмеження пересування на власному автомобілі через митний кордон України заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується. Позивач зазначає, що вказаний автомобіль є його засобом пересування, на якому він пересувається, та він не використовує вказаний автомобіль у якості транспортного засобу комерційного призначення або товару. При цьому, позивач вважає, що вказаний транспортний засіб не підпадає ні під визначення транспортного засобу особистого користування, ні під визначення товару, наведених у Митному кодексі України. Також зазначає, що суд першої інстанції не навів мотивів відхилення аргументів позивача щодо порушення відповідачем ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач є власником автомобіля марки "Honda Civic 5 DR", реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN -код: НОМЕР_3 , який зареєстрований на ім`я позивача в країні реєстрації Литовська Республіка.

Позивач зазначає, що вказаний автомобіль є його засобом пересування, на якому він пересувається, та він не використовує вказаний автомобіль у якості транспортного засобу комерційного призначення або товару.

При цьому, позивач вважає, що вказаний транспортний засіб не підпадає ні під визначення транспортного засобу особистого користування, ні під визначення транспортного засобу комерційного призначення, наведених у Митному кодексі України.

Позивач, вважаючи, що посадовими особами відповідача його було змушено задекларувати свій засіб пересування як товар, що переміщується, транспортний засіб особистого користування, звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності протиправних дій Харківської митниці ДФС щодо зобов`язання ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується через митний кордон України через заповнення позивачем митної декларації відповідно до вимог законодавства з питань державної митної справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 58 частини 1 статті 4 Митного кодексу України (далі по тексту - МК України) транспортні засоби - транспортні засоби комерційного призначення, транспортні засоби особистого користування, трубопроводи та лінії електропередачі.

Згідно 59 частини 1 статті 4 МК України транспортні засоби комерційного призначення - будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Пунктом 60 частини 1 статті 4 МК України визначено, що транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Таким чином, виходячи з того, що транспортний засіб марки "Honda Civic 5 DR", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , VIN -код: НОМЕР_3 є наземним транспортним засобом товарної позиції 8703 згідно з УКТЗЕД, зареєстрований на території Литовської Республіки, перебуває у власності громадянина ОСОБА_1 та ввозився вказаним громадянином на митну територію України для особистого користування в розумінні положень п.п. 58-60 ч. 1 ст. 4 МКУ та для цілей застосування положень МК України він є транспортним засобом особистого користування.

За визначенням п. 57 ч.1 ст. 4 МК України до товарів в розумінні Митного кодексу України відносяться будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

Отже, за приписами Митного кодексу України до товарів віднесено будь-які рухомі речі, в тому числі транспортні засоби, за виключенням транспортних засобів комерційного призначення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки автомобіль є рухомою річчю, то у розумінні Митного кодексу є товаром.

На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що автомобіль позивача є лише його засобом пересування та не підпадає під визначення транспортного засобу особистого користування та товару згідно приписів Митного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 318 МК України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 4 МК України митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Відповідно до частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Згідно з частиною 6 статті 265 МК України декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Частиною 1 статті 266 МК України встановлено, що декларант зобов`язаний: 1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; 2) на вимогу органу доходів і зборів пред`явити товари, транспортні засоби комерційного призначення для митного контролю і митного оформлення; 3) надати органу доходів і зборів передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей; 4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу; 5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на органи доходів і зборів.

Згідно частини 1 статті 365 МК України громадяни за умови дотримання вимог цього Кодексу та інших актів законодавства України можуть переміщувати через митний кордон України будь-які товари, крім тих, що заборонені до ввезення в Україну (у тому числі з метою транзиту) та вивезення з України.

Відповідно до абзацу другого пункту 8 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 450 для письмового декларування громадянами особистих речей, інших товарів для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності використовується митна декларація, зазначена в абзаці п`ятому пункту 2 цього Положення.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що громадянином - резидентом України ОСОБА_1 29.10.2018 та 02.11.2018 було ввезено в Україну транспортний засіб особистого користування "HONDA CIVIC 5DR" д.н.з. НОМЕР_4 , VIN-код НОМЕР_3 , в митному режимі транзиту, що підтверджується Витягом з журналу пункту пропуску (а.с. 35).

За визначенням статті 90 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 92 МК України для поміщення товарів у митний режим транзиту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна подати органу доходів і зборів митну декларацію (документ, який відповідно до статті 94 цього Кодексу використовується замість митної декларації).

Позивачем було подано митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності від 29.10.2018 та 02.11.2018, в якій задекларовано транспортний засіб особистого користування "HONDA CIVIC 5DR" д.н.з. НОМЕР_4 , VIN-код НОМЕР_3 , мета переміщення - транзит (а.с.11-12).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивачем не надано доказів того, що суб`єкт владних повноважень змушував його задекларувати транспортний засіб. Посилання позивача в апеляційній скарзі на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 року у справі № 643/5798/18, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана постанова не містить встановлення судом обставин примусу позивача задекларувати транспортний засіб. Таким чином, порушення відповідачем прав позивача судом не встановлено, а позивачем не доведено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності протиправних дій Харківської митниці ДФС щодо зобов`язання ОСОБА_1 заповнювати декларацію на власний автомобіль, як на товар, що переміщується через митний кордон України через заповнення позивачем митної декларації відповідно до вимог законодавства.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення відповідачем свободи його пересування, що є порушенням ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки здійснення контролю дотримання особою митного законодавства України, а саме необхідність подання митної декларації, не є порушенням свободи пересування, цієї особи.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року по справі №520/11698/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2020 по справі №520/11698/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко М.І. Старосуд