Справа № 826/2266/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м. Київ № 826/2266/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Пащенко К.С., судді: Чудак О.М., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

треті особи, які ОСОБА_2 ,

не заявляють Державна фіскальна служба України

самостійних вимог

на предмет спору:

про визнання протиправними та скасування розпоряджень

представники позивача - Волкова Л.М.;

учасників справи: відповідача - Шокун О.В.;

третьої особи-2 - Молчанова Н.К. ;

третьої особи-1 - не з`явилися,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Кабінету Міністрів України (адреса місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, ідентифікаційний код - 38062828) (надалі - відповідач або КМ України або КМУ), у якому, з урахуванням заяви б/н від 07.03.2018 «Про зміну предмету позову і збільшення розміру позовних вимог», позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.07.2016 № 457-р "Про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України";

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2017 № 135-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 ";

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 85-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 ";

В якості підстави позову ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувані розпорядження є протиправними, оскільки порушують права останнього.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2018 (суддя Пащенко К.С . ) відкрито провадження у даній адміністративній справі; задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду; поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 15.03.2018; залучено ОСОБА_2 (в подальшому - третя особа-1 або ОСОБА_2 ) та Державну фіскальну службу України (нижче - третя особа-2 або ДФС України) до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2018 витребувано у Кабінету Міністрів України: належним чином засвідчені копії протоколів засідання Кабінету Міністрів України від 01.07.2016 та від 07.02.2018; пояснення (а також відповідні докази у разі наявності) щодо того, чи проводились у період з 01.07.2016 по теперішній час конкурси на заняття посад заступника Голови Державної фіскальної служби України та Голови Державної фіскальної служби України; належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких прийнято розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.07.2016 № 457-р "Про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2017 № 135-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 " та розпорядження від 07.02.2018 № 85-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 ".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті колегією у складі трьох суддів у судове засідання на 29.05.2018.

Поряд із цим, у судових засіданнях 15.03.2018, 19.04.2018, 29.05.2018 та 13.06.2018 судом у справі оголошувалася перерва, розгляд справи призначено на 22.08.2018.

Вказаної дати в судовому засіданні представник позивача підтримав, за викладених у позові підстав, позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача, з огляду на викладені у відзивах заперечення, зауважив на відсутності підстав для задоволення позову.

Зокрема, відповідач відмічає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту при зверненні до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову. КМУ вказує, що оскаржувані розпорядження Кабінету Міністрів України повністю узгоджуються та не суперечать Конституції України, Законам України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади» та «Про державну службу», прийняті КМ України в межах наданих йому чинним законодавством повноважень.

ДФС України у поданих 02.04.2018 письмових поясненнях відзначає про прийняття спірних розпоряджень обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

ОСОБА_2 письмових пояснень на позов та/або відзиви до суду не подано.

Заслухавши в судовому засіданні представників позивача, відповідача та третьої особи-2, зважаючи на заявлене клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до ч. 3 ст. 194 та ч. 8 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (за текстом - КАС України), розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотання «Про залишення позову без розгляду» представника КМ України Польця Д.М.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.07.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 457-р "Про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України" (за текстом - Розпорядження-1 або Спірне рішення-1 або Оскаржуване рішення-1).

03.03.2017 КМ України видано розпорядження № 135-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 " (в рішенні - Розпорядження-2 або Спірне рішення-2 або Оскаржуване рішення-2).

07.02.2018 КМУ прийнято розпорядження № 85-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 " (по тексту - Розпорядження-3 або Спірне рішення-3 або Оскаржуване рішення-3).

З прийнятими КМ України відповідними розпорядженнями ОСОБА_1 не погоджується та примічає, що 05.05.2015 розпорядженням КМУ № 426-р ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника Голови Державної фіскальної служби України.

Розпорядженням КМУ № 907-р від 07.09.2015 ОСОБА_1 було звільнено із посади заступника Голови ДФС України.

01.07.2016 розпорядженням КМУ № 457-р ОСОБА_2 було призначено виконуючим обов`язки заступника Голови ДФС України.

02.11.2016 Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 826/23116/15 прийнято постанову, згідно якої ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника Голови ДФС України з 8.09.2015.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 по справі № 826/23116/15 залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови ДФС України з означеної дати.

03.03.2017 розпорядженням КМУ № 135-р виконання повноважень Голови ДФС України покладено на виконуючого обов`язки заступника Голови ДФС України ОСОБА_2

31.01.2018 розпорядженням КМУ № 35-р ОСОБА_6 було звільнено із посади Голови ДФС України.

07.02.2018 КМ України прийнято розпорядження № 85-р, яким тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Державної фіскальної служби України, покладено виконання обов`язків Голови зазначеної Служби на виконуючого обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2

Позивач, в аспекті права на звернення до суду та матеріально-правових підстав для скасування Оскаржуваного рішення-1, зауважує, що, по-перше, Розпорядженням-1 КМ України поклав на ОСОБА_2 виконання обов`язків заступника Голови ДФС України, тобто обов`язків, які за посадою повинен виконувати ОСОБА_1 , оскільки він є поновленим на посаді заступника Голови ДФС України з 08.09.2015 на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеної в цій частині без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду.

По-друге, у відповідності до Спірного рішення-1: « ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України до призначення в установленому порядку заступника Голови зазначеної Служби».

Таким чином, має місце ситуація, за якої згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/23116/15 ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника Голови ДФС України, що свідчить про те, що підстава для перебування ОСОБА_2 на посаді заступника Голови ДФС України відпала в силу існування рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Однак Розпорядження-1 продовжує діяти, всупереч існуванню постанови Окружного адміністративного суду міста Києва, яка набула законної сили.

По-третє, Оскаржуване рішення-1 має бути скасованим в силу того, що воно не відповідає вимогам низки нормативних актів, які регулюють питання проходження державної служби.

Так, для призначення особи на посаду заступника Голови ДФС України, така особа має попередньо пройти процедуру конкурсного добору кандидатів. Однак, конкурсу не проводилося, оскільки Розпорядженням-1 ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки заступника Голови ДФС України.

Крім цього, як наслідок від порушення вимог закону щодо проведення конкурсу, КМУ по теперішній час допускає порушення роз`яснення Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового заступництва" № 30/39 від 29.12.1965, відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) по підприємству, установі або організації.

Відповідно до пункту 2 цього Роз`яснення, призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Це можливо тільки за посадою, призначення на яку проводить вищий орган управління. У цьому випадку керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного терміну з дня прийняття працівника на роботу представити до вищого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний термін з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівнику про результати.

Як відмічає ОСОБА_1 , після винесення Розпорядження-1 впродовж двох місяців КМУ (як вищий орган управління по відношенню до ДФС України) мав прийняти рішення щодо кадрового питання - призначення на посаду заступника Голови ДФС України.

При цьому, навіть якщо надати додатковий строк на передачу документів від ДФС України в КМУ, то у позивача є об`єктивні сумніви, що така передача документів може тривати понад півтора роки із моменту винесення Спірного рішення-1.

Позивач акцентує, що КМУ (як суб`єкт призначення) в строк до 01.09.2016 (двомісячний строк згідно роз`яснення № 30/39) мав прийняти рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади заступника Голови ДФС України.

Втім, жодних дій по оголошенню подібного конкурсу КМУ не вчинив і наразі продовжує діяти Розпорядження-1.

По-четверте, Кабінет Міністрів України є колегіальним органом, та приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

В той же час, у позивача не має підтвердження щодо проведення КМУ засідання в частині кадрового питання по призначенню ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови ДФС України.

За наведених підстав позивач просить суд скасувати Розпорядження-1.

Окрім цього, у взаємозв`язку із прийняттям Спірного рішення-1, ОСОБА_1 вважає, що має право на оскарження Розпорядження-2 і Розпорядження-3, оскільки ОСОБА_2 реалізовує повноваження Голови ДФС України не маючи підстав тимчасово виконувати навіть обов`язки заступника Голови ДФС України.

Позивач звертає увагу, що на ОСОБА_2 було покладено виконання повноважень Голови ДФС України "на час відсторонення ОСОБА_6 ", однак наразі ОСОБА_6 вже звільнений із посади (а не відсторонений). Період відсторонення ОСОБА_6 від посади тривав до 31.01.2018, отже, із цієї дати підстави для виконання ОСОБА_2 повноважень Голови ДФС України згідно Розпорядження-2 вже відпали.

Також, на думку ОСОБА_1 , виходячи із даних на офіційному веб-сайті КМУ https://www.kmu.gov.ua, є підстави вважати, що Спірне рішення-2 прийнято не на засіданні КМУ, оскільки за даними цього офіційного веб-сайту КМ України засідання (або будь-якого комітету КМУ) не проводилось.

З часу призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки Голови ДФС України також минуло більше двох місяців, які передбачені в роз`ясненні № 30/39 для прийняття КМУ рішення про оголошення відповідного конкурсу.

В частині оскарження Розпорядження-3 позивач, за тотожних порушень щодо прийняття Розпорядження-2, окремо наголошує, що на ОСОБА_2 не могло бути покладено виконання обов`язків Голови ДФС України при тому, що ОСОБА_2 безпідставно продовжує реалізовувати повноваження заступника Голови ДФС України, коли ці повноваження за постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/231416/15 має здійснювати ОСОБА_1 .

Крім того, на підставі розпорядження від 31.01.2018 повноваження колишнього Голови ДФС України ОСОБА_6 припинилися, отже мав бути оголошений і проведений конкурс на заняття вакантної посади Голови ДФС України, який не проводився.

Підсумовуючи викладені у позові обставини, ОСОБА_1 констатує, що має право на оскарження Спірних рішень в судовому порядку.

З викладеними позивачем твердженнями відповідач не погоджується та у своїх відзивах відмітив, що якщо позивач вважає, що в результаті дій чи бездіяльності щодо виконання судового рішення, зокрема постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/231416/15, порушувались його права, свободи чи інтереси, то захист прав у зв`язку з виконанням судового рішення має відбуватись в порядку статті 383 КАС України, а не шляхом пред`явлення нового адміністративного позову.

Тобто, у випадку незгоди з діями суб`єктів владних повноважень при виконанні рішення суду, що набрало законної сили, чинне законодавство наділяє особу правом звернення до суду у порядку визначеному статтею 383 КАС України та Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про обрання позивачем невірного способу захисту при зверненні до суду.

КМ України окреслює, що за позицією ОСОБА_1 . Оскаржуваними рішеннями порушено його права та інтереси, водночас Розпорядження є актами індивідуальної дії та стосуються призначення виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України та тимчасового покладання виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України і жодним чином не зачіпають прав, інтересів та обов`язків позивача і не відноситься до сфери його діяльності, оскільки він не є учасником правовідносин, врегульованих Спірними рішеннями КМУ.

В площині питання підстав для скасування Розпоряджень, КМУ викоремлює, що на виконання повноважень, наданих Законом України «Про державну службу», «Порядком розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади, яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України» та Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», відповідачем прийняті Оскаржувані рішення, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Додатково КМ України підкреслив про прийняття Розпоряджень на засіданнях Кабінету Міністрів України.

Третя особа-2, за викладених заперечень, аналогічним відповідача, у своїх письмових пояснення зазначила про необґрунтованість позову.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України», Законом України «Про державну службу», Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», «Порядком розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади, яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України», затв. Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання, пов`язані з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України» від 11.04.2012 № 298, «Регламентом Кабінету Міністрів України», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В площині питань процедури адміністративного оскарження Розпоряджень, суд констатує наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наразі, в рамках означеного в частині другій статті 19 Конституції України критерію, а саме: «На підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», суд вказує, що за своєю сутністю цей критерій випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України - фундаментальна юридична категорія, що є критерієм правового життя суспільства і громадян. Це «комплексне політико-правове явище, що відображає правовий характер організації суспільного життя, органічний зв`язок права і влади, права і держави»; законність - це принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» має значення, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями розуміються як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) - «похідні повноваження».

«У спосіб» значить, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Поряд з цим, суд виокремлює, що за ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Даний конституційний припис закріплений у ст. 6 КАС України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Розкриваючи зміст верховенства права, Європейський суд з прав людини зауважує, що верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Дані позиції знаходять своє практичне застосування і у практиці Верховного Суду (постанова від 28 серпня 2018 року, справа № 820/3789/17).

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд вказує, що за ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

З огляду на наведені норми, прийняті КМ України Розпорядження мають відповідати критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, якою передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, для встановлення обставин протиправності Спірних рішень необхідним є перевірка судом прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

В контексті нормативного регулювання спірних правовідносин та обставин справи, суд акцентує увагу на такому.

Закон України «Про Кабінет Міністрів України» відповідно до Конституції України визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України.

В силу приписів Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

До основних завдань Кабінету Міністрів України належать: 1) забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; 2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; 3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; 5) забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави; 6) забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; 8) організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи; 9) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Кабінет Міністрів України у сфері вдосконалення державного управління та державної служби: здійснює заходи щодо кадрового забезпечення органів виконавчої влади; розробляє і здійснює заходи, спрямовані на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов`язаних з утриманням апарату управління; приймає рішення щодо забезпечення представництва інтересів Кабінету Міністрів України під час розгляду справ у Конституційному Суді України; вживає в межах своїх повноважень заходів щодо заохочення та приймає відповідно до закону рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності: а) керівників центральних органів виконавчої влади та їх заступників; б) голів місцевих державних адміністрацій (крім звільнення їх з посади); в) інших посадових осіб, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України; затверджує граничну чисельність працівників органів виконавчої влади; визначає відповідно до закону умови оплати праці працівників бюджетних установ та підприємств державного сектору економіки, а також грошового забезпечення військовослужбовців (осіб рядового і начальницького складу), поліцейських; організовує проведення єдиної державної політики у сфері державної служби; утворює, реорганізовує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджує положення про зазначені органи.

Кабінет Міністрів України здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Поряд із наведеним нормативним регулюванням питань: основних завдань, принципів діяльності, повноважень та правових засад діяльності КМ України, Закон України «Про Кабінет Міністрів України» визначає правові питання повноважень КМУ у відносинах з органами виконавчої влади.

Так, Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Питання діяльності міністерств у Кабінеті Міністрів України представляють відповідні міністри.

Діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами. Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи.

Кабінет Міністрів України затверджує граничну чисельність працівників міністерств та інших центральних органів виконавчої влади в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України для утримання органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України за обґрунтованим поданням керівника центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, визначає кількість заступників такого керівника.

Кабінет Міністрів України призначає на посаду: 1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу; 2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.07.2016 № 490-р «Про утворення Комісії з питань вищого корпусу державної служби та затвердження її персонального складу» затверджено персональний склад Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

28.07.2016 на своєму засіданні Комісія з питань вищого корпусу державної служби схвалила регламент роботи такої комісії.

З наведених у Законі України «Про Кабінет Міністрів України» повноважень Кабінету Міністрів України у відносинах з органами виконавчої влади, з урахуванням утворення Комісії з питань вищого корпусу державної служби 13.07.2016, видно, що КМ України, який спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначає на посаду керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу, яка, в свою чергу, утворена з 13.07.2016.

Кабінет Міністрів України здійснює свої повноваження, визначені Конституцією та законами України, та приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Слід також зазначити, що Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» визначається організація, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.

Згідно положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

Комісія з питань вищого корпусу державної служби вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо кандидатури для призначення на посаду керівника центрального органу виконавчої влади за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу.

Керівник центрального органу виконавчої влади може мати не більше двох заступників, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України на підставі пропозицій Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу.

Заступники керівника центрального органу виконавчої влади звільняються з посади Кабінетом Міністрів України на підставі пропозицій Комісії з питань вищого корпусу державної служби відповідно до законодавства про державну службу.

Кількість заступників керівника центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, визначається Кабінетом Міністрів України на основі обґрунтованого подання відповідного керівника.

В силу приписів «Положення про Державну фіскальну службу України», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

ДФС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра фінансів.

Голова ДФС має заступників, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним Міністром фінансів на підставі пропозицій Голови ДФС.

У відповідності до «Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади, яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України», цей порядок визначає процедуру розгляду подання щодо призначення на посаду перших заступників та заступників міністрів, заступників міністрів - керівників апарату міністерств, керівників інших центральних органів виконавчої влади, їх перших заступників та заступників, першого заступника та заступників Міністра Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого та його заступника.

Згідно положень цього Порядку, відповідно до Конституції України та Законів України "Про Кабінет Міністрів України", "Про центральні органи виконавчої влади", "Про місцеві державні адміністрації", "Про столицю України - місто-герой Київ" керівник центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, його перший заступник та заступник, керівник центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, утвореного Кабінетом Міністрів України, його перший заступник та заступник призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Подання щодо призначення на посаду та звільнення з посади або погодження призначення на посаду (звільнення з посади) вноситься Прем`єр-міністром України Кабінетові Міністрів України - стосовно керівника центрального органу виконавчої влади, що не входить до складу Кабінету Міністрів України, його першого заступника та заступника, керівника центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, утвореного Кабінетом Міністрів України, його першого заступника та заступника, першого заступника та заступника міністра, заступника міністра - керівника апарату міністерства, першого заступника та заступників Голови Антимонопольного комітету, Голови Фонду державного майна і Голови Держкомтелерадіо.

Пропозиції Прем`єр-міністрові України щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади, його першого заступника та заступника вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність такого органу.

Пропозиції міністрові щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади першого заступника та заступника керівника центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується через міністра, вносить керівник такого органу.

Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях

З метою безперебійного функціонування державного органу одночасно з прийняттям рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби суб`єкт призначення може прийняти рішення про тимчасовий розподіл обов`язків за цією посадою між державними службовцями, які працюють у відповідному структурному підрозділі державного органу.

З наведених положень Закону України «Про Кабінет Міністрів України», «Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади, яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України» та Закону України «Про державну службу» випливає про прийняття рішення про тимчасовий розподіл обов`язків за вакантною посадою між державними службовцями, які працюють у відповідному структурному підрозділі державного органу.

При цьому, пропозиції Прем`єр-міністрові України щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади, його першого заступника та заступника вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність такого органу.

Пропозиції міністрові щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади першого заступника та заступника керівника центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується через міністра, вносить керівник такого органу.

Слід акцентувати, що у рамках даної процедури Кабінет Міністрів України, реалізуючи свої повноваження із виконання владних управлінських функцій, видає, в питаннях призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади, його першого заступника та заступника, відповідні індивідуальні акти, а саме розпорядження, що породжує виникнення правовідносин конкретно між суб`єктом владних повноважень та визначеної в акті особи.

Як установлено судом, 30.06.2016 Головою ДФС України ОСОБА_6 внесено до КМУ пропозиції, шляхом оформлення подання, щодо призначення ОСОБА_2 - заступника начальника Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників на посаду виконуючого обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України.

01.07.2016 на засіданні КМ України, оформленого протоколом № 23, після обговорення відповідного кадрового питання, прийнято рішення про прийняття розпорядження КМУ «Про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України», з приводу чого винесено Розпорядження-1, за яким: «Призначити ОСОБА_2 виконуючим обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України до призначення в установленому порядку заступника Голови зазначеної Служби».

На початку липня 2017 року Міністром фінансів України Данилюком О. внесено до КМ України пропозицію про відсторонення ОСОБА_6 від виконання повноважень за посадою Голови ДФС України та тимчасового покладення виконання обов`язків Голови ДФС України на ОСОБА_2

03.03.2017 на засіданні КМУ, оформленого протоколом № 18, після обговорення означеного кадрового питання, прийнято рішення про прийняття розпорядження КМ України «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 », в результаті чого прийнято Розпорядження-2, згідно якого: «У зв`язку з відстороненням Голови Державної фіскальної служби України від виконання повноважень за посадою покласти на час відсторонення ОСОБА_6 виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на виконуючого обов`язки заступника Голови зазначеної Служби ОСОБА_2 ».

31.08.2018 КМ України прийнято розпорядження № 35-р, за яким звільнено ОСОБА_6 з посади Голови Державної фіскальної служби України у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням внаслідок набуття ним громадянства іншої держави (пункт 2 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу»).

В лютому 2018 року Міністром фінансів України Данилюком О. , на виконання пп. 2 п. 6 витягу з протоколу № 5 засідання КМУ від 07.02.2018, надано КМ України проект розпорядження про тимчасове, до призначення в установленому порядку Голови Державної фіскальної служби України, покладення виконання обов`язків Голови зазначеної Служби на виконуючого обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 .

Крім того, у своєму листі № 17030-02-3/3794 Міністерство фінансів України зауважено про направлення до Національного агентства з питань державної служби листа щодо ініціювання конкурсу на вакантну посаду Голови ДФС України.

07.02.2018 на засіданні КМУ, оформленого протоколом № 5, після обговорення окресленого кадрового питання, прийнято рішення про прийняття розпорядження КМ України «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 », за наслідками чого винесено Розпорядження-3, згідно якого: «Покласти тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Державної фіскальної служби України, виконання обов`язків Голови зазначеної Служби на виконуючого обов`язки заступника Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 ».

Зважаючи на викладене, з огляду на зауважені у мотивувальній частині цього рішення релевантні джерела права, якими керується суд при вирішенні даної справи, враховуючи надані КМ України чинним законодавством України повноваження в частині призначення на посаду (звільнення з посади) керівника центрального органу виконавчої влади, що не входить до складу Кабінету Міністрів України, а також його заступників, з урахуванням прийняття Кабінетом Міністрів України Розпоряджень після обговорення відповідних кадрових питань на його засіданнях, що свідчить про здійснення КМУ заходів щодо кадрового забезпечення ДФС України, судом відхиляються, як невмотивовані, аргументи позивача щодо недотримання відповідачем процедури при прийнятті Спірних рішень в площині питання як процедури проходження конкурсного добору, так і проведення КМУ засідань.

В частині посилань позивача на порушення відповідачем роз`яснення Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового заступництва" № 30/39 від 29.12.1965, суд зауважує, що оскільки дане роз`яснення визначає порядок оплати тимчасового заступництва, суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про порушення КМ України положень вказаного роз`яснення, як такого.

Окремо, в межах підстави заявленого позивачем позову, яка охоплює питання поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови ДФС України з 08.09.2015 на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/231416/15, залишеної в цій частині без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016, суд звертає увагу, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

В площині зазначеного, варто відзначити, що за ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто, особа-позивач вправі подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання ухваленого на користь позивача рішення суду, або порушення прав останнього, підтверджених рішенням суду, що, відповідно, відбувається в рамках вирішення судом процесуальних питань, пов`язаних з виконання судових рішень в конкретній адміністративній справі.

Як видно із матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/23116/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України та Державної фіскальної служби України - задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України № 907-р від 07.09.2015 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Державної фіскальної служби України"; визнано протиправним та скасовано Наказ Державної фіскальної служби України від 07.09.2015 № 2851-о "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 вересня 2015 року № 907-р"; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної фіскальної служби України з 08.09.2015; стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2015 по 02.11.2016 в розмірі 118 633,46 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів; допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної фіскальної служби України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/23116/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Державної фіскальної служби України з 08.09.2015 - залишено без змін.

За таких обставин, оскільки вирішення правових питань щодо визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктами владних повноважень, зокрема Кабінетом Міністрів України та Державною фіскальною службою України, у справі № 826/23116/15 кореспондує до прав ОСОБА_1 звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктами владних повноважень - відповідачами на виконання рішення суду по справі № 826/23116/15, та відбувається в рамках процедури розгляду судом процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення у адміністративній справі № 826/23116/15, зважаючи, що реалізація Кабінетом Міністрів України своїх повноважень щодо прийняття Розпоряджень обумовлює виникнення правовідносин конкретно між КМ України та ОСОБА_2 , що свідчить про не порушення реальних прав, свобод або законних інтересів ОСОБА_1 при прийнятті КМУ відповідних індивідуальних актів, необґрунтованими, за висновками суду, є доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для визнання протиправних та скасування Спірних рішень через існування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 826/23116/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови ДФС України з 08.09.2015.

Підсумовуючи викладені висновки у наведених блоках в цілому, суд дійшов висновку, що Оскаржувані рішення прийняті у відповідності до приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак відсутніми є підстави для визнання їх протиправними та скасування.

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач довів правомірність прийнятих ним рішень, та надав суду достатні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, які, в свою чергу, спростовували доводи та аргументи позивача.

Додатково, в межах підстав і предмету заявленого позивачем позову щодо визнання протиправним та скасовування Розпорядження-3, як похідної вимоги, суд, в аспекті ефективності захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , акцентує про прийняття 05.09.2018 Кабінетом Міністрів України розпорядження № 625-р «Про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 року № 85», зі змісту якого вбачається про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 року № 85 "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної фіскальної служби України на ОСОБА_2 , що, за переконанням суду, окреслює, на момент прийняття даного рішення, припинення правовідносин за Спірним рішенням-3, а відтак виключає необхідність у здійсненні ефективного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 у наведеній частині.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом підкреслюється, що у відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову б/н від 09.02.2018, з урахуванням заяви б/н від 07.03.2018 «Про зміну предмету позову і збільшення розміру позовних вимог», ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя О.М. Чудак

Суддя Т.І. Шейко