Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2020-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Власова Ю.Л., Єленіної Ж. М., Лященко Н. П.
на ухвалу від 12 березня 2020 року (провадження № 11-961сап19) у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2
Стислий виклад обставин справи
16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності».
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначала, що із засобів масової інформації їй стало відомо, що 15 січня 2019 року ВРП нібито за її скаргою ухвалила рішення «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності».
При цьому скаржниця зауважувала, що ані зазначена, ані будь-яка інша скарга ні щодо судді ОСОБА_2 , ні щодо інших суддів нею чи її адвокатами ніколи не готувались, не підписувались і не направлялись до ВРП або жодних інших державних, комунальних чи приватних органів та установ.
У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 вважала, що оскільки невідомими особами було використано без її дозволу та відома її ім`я для фабрикування справи проти судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 , від її імені було висловлено погляди, які вона не підтримує та ніколи не висловлювала, подано скаргу, що суперечить її волевиявленню, рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 є протиправним та підлягає скасуванню як таке, що безпосередньо впливає на права ОСОБА_1 на недоторканність її особистості, свободу волевиявлення та свободу вираження думки.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30 вересня 2019 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18.
1 листопада 2019 року до Великої Палати Верховного Суду від ВРП надійшла заява про закриття провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), а саме у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На обґрунтування свого клопотання ВРП послалася на вимоги частини другої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та зазначила, що ОСОБА_1 не зверталася до ВРП зі скаргою на рішення її Другої Дисциплінарної палати, з такою скаргою до ВРП звертався лише суддя ОСОБА_2 , а тому відсутні встановлені законом підстави для звернення ОСОБА_1 до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги судді на рішення її дисциплінарного органу.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12 березня 2020 року заяву ВРП про закриття провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 - задовольнила.
Провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 закрила.
Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
Закриваючи провадження, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що право на оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, має лише суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення ВРП ухвалене за його скаргою.
Обґрунтовуючи свою позицію, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що матеріалами справи установлено, а саме з долученої представником ОСОБА_1 до заперечення на заяву ВРП про закриття провадження, копії ухвали ВРП від 17 жовтня 2019 року № 6417/0/18-19, ОСОБА_1 зверталася до ВРП зі скаргою на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, однак ця скарга була залишена без розгляду та повернута скаржнику через відсутність дозволу Другої Дисциплінарної палати на оскарження цього рішення.
Водночас оскаржуване ОСОБА_1 рішення ВРП прийнято за результатами розгляду скарги судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2
на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18.
За викладених обставин більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на наведені положення частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII ОСОБА_1 не має права на оскарження до суду рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухваленого за результатами розгляду скарги судді на вказане рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).
Отже, КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.
Необхідно зазначити, що право на звернення до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою передбачено частиною сьомою статті 266 КАС, якою визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
Разом з тим частиною другою статті 52 Закону № 1798-VIII передбачено, що право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення ВРП ухвалене за його скаргою.
Водночас ОСОБА_1 , звертаючись до ВРП та Великої Палати Верховного Суду, зазначала, що скарги на дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 не подавала. Скаржниця наголошувала, і з наданих суду матеріалів справи вбачається, що вона не брала участі у розгляді скарги Другою дисциплінарною палатою ВРП та при оскарженні цього рішення ОСОБА_2 до ВРП. Також відсутні дані, які б свідчили про належне повідомлення ОСОБА_1 щодо розгляду поданої скарги.
Зі скарги ОСОБА_1 слідує, що невідомими особами, без її відома та дозволу, для фабрикування справи проти судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 висловлено погляди, які вона не підтверджує та не висловлювала, від її імені подано скаргу, що суперечить її волевиявленню. Саме в цьому вона вбачає порушення її конституційних прав на ім`я, свободу вираження поглядів та свободу волевиявлення на реалізацію своїх прав.
Варто зазначити, що ОСОБА_1 зверталася до ВРП зі скаргами на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, подавала клопотання про поновлення строку на подання такої скарги та щодо надання ВРП дозволу на оскарження зазначеного рішення дисциплінарного органу. Водночас у задоволенні таких клопотань ВРП було відмовлено.
Вважаємо за необхідне наголосити, що пунктом 5 частини восьмої статті 51 Закону № 1798-VIII встановлено, що рішення у дисциплінарній справі повинно містити порядок і строк оскарження рішення, в тому числі дозвіл скаржнику на оскарження рішення, якщо він наданий.
Крім того, зі змісту пункту 13.2 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, вбачається, що питання про надання дозволу скаржнику на оскарження рішення Дисциплінарної палати вирішується під час постановлення нею рішення у дисциплінарній справі. Проте у цьому випадку ОСОБА_1 наголошує на тому, що вона зі скаргами на дії судді ОСОБА_2 не зверталася, тому і не могла отримати такого дозволу на оскарження рішення дисциплінарного органу.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не брала участі у розгляді скарги Другою дисциплінарною палатою ВРП, ні у її перегляді за скаргою ОСОБА_2 ВРП, то фактично іншої можливості та порядку оскарження ОСОБА_1 рішення Другої Дисциплінарної палати та рішення ВРП до суду не існує, а тому, на нашу думку, Велика Палата Верховного Суду помилково закрила провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 .
Водночас вважаємо за необхідне наголосити, що прогалина у законодавстві не може мати своїм наслідком позбавлення особи доступу до правосуддя та порушувати гарантоване їй Конституцією України право на судовий захист своїх прав та свобод. На нашу думку, у такому випадку Велика Палата Верховного Суду керувалась нормами прямої дії - статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції, повинна була розглянути справу по суті та не позбавити права скаржника на доступ до правосуддя, оскільки в інакший спосіб, ніж звернення зі скаргою, ОСОБА_1 не може захистити свої права і свободи у судовому порядку.
Викладена правова ситуація у практиці Великої Палати Верховного Суду раніше не виникала, а тому вважаємо не релевантним та помилковим посилання на відповідні ухвали суду від 1 листопада 2018 року (провадження № 11-372сап18) та від 30 серпня 2018 року (провадження № 11-342сап18), оскільки у зазначених провадженнях скаржники не скористалися правом на оскарження рішень дисциплінарного органу до ВРП.
Крім того, необхідно зазначити, що у справі (провадження № 11-121сап19) за скаргою ОСОБА_2 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, скаржник наголошував про анонімність поданої щодо нього скарги і просив як ВРП, так і Велику Палату Верховного Суду ретельно дослідити викладені обставини та витребувати відповідні докази, але вони, на нашу думку, помилково були відхилені.
Разом з тим відповідно до частини шостої статті 107 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарну справу щодо судді не може бути порушено за скаргою, що не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку судді, а також за анонімними заявами та повідомленнями.
Водночас ВРП проігнорувала доводи скаржника щодо анонімності поданої скарги та про відсутність особи ОСОБА_1 , якої, за твердженням ОСОБА_2 , не існувало.
Аналогічні за змістом твердження ОСОБА_2 висловлював і у скарзі до Великої Палати Верховного Суду. Проте суд без перевірки зазначених тверджень скаржника про відсутність такої особи передчасно їх спростував.
Крім того, вважаємо за необхідне звернути увагу і на висновок про те, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 не встановлювала, чи саме ОСОБА_1 , яка є стороною у цій справі, зверталася до ВРП зі скаргою щодо судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 (пункт 27 ухвали).
Проте, як убачається зі справи, доданих матеріалів та заперечень ВРП, ОСОБА_1 , скаржницю у цій справі, ВРП сприймала як особу, що подавала відповідні скарги та звернення у дисциплінарному провадженні щодо судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 .
Водночас більшість суддів Великої Палати Верховного Суду на підготовчій стадії судового засідання із посиланням на статті 339 та 355 КАС, без з`ясування під час судового розгляду та перевірки викладених обставин, ухвалила рішення про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 та помилково, на наше переконання, зазначила про можливе порушення її цивільного права.
За викладених обставин вважаємо, що доводи ОСОБА_1 , викладені у скарзі на рішення Вищої ради правосуддя від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого господарського суду України ОСОБА_2 - підлягали перевірці по суті з ухваленням рішення залежно від встановлених обставин.
Судді Великої Палати
Верховного Суду: О. Б. Прокопенко