Справа № 200/13837/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2020 року справа №200/13837/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року (повне судове рішення складено 27 січня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/13837/19-а (суддя в І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі Управління), відповідно до якого просив суд визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік у сумі 21968,10 грн. за 42 календарних днів; стягнути грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2017 року по 2019 рік в сумі 21968,10 грн. за 42 календарних дні; стягнути кошти за час затримки розрахунку при звільнені, починаючи з 06.08.2019 по день винесення рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом ГУНП в Донецькій області № 308 о/с від 30.07.2019 року його звільнено з Національної поліції з 05 серпня 2019 року.

Згідно з рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) йому було надано статус учасника бойових дій - посвідчення НОМЕР_1 від 15.12.2017.

Станом на день прийняття наказу про звільнення відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі - Закон України №3551-ХІІ).

Зазначив, що ним не використано додаткову відпустку у кількості по 14 днів за 3 роки (2017- 2019), тобто за 42 дні.

Він звернувся до відповідача із заявою від 23.10.2019 року про виплату коштів за невикористану додаткову відпустку.

Листом № К-183/26/02-2019 від 04.11.2019, який ним отримано 12.11.2019 р. засобами поштового зв`язку, відповідач відмовив у виплаті коштів.

Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2017 року по 2019 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому він вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік у сумі 21968,10 грн. за 42 календарних днів.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 кошти за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 06.08.2019 по 24.01.2020 у сумі 18140,66 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач до керівництва під час проходження служби в поліції з рапортом про надання йому відпустки як учаснику бойових дій не звертався. Також обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. Враховуючи, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до Закону № 3551-ХІІ законодавством не передбачена, вимоги позивача про стягнення такої компенсації, й відповідно, коштів за час затримки розрахунку при звільненні, не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , з 17.12.1996 року по 06.11.2015 рік працював в органах внутрішніх справ України.

07.11.2015 року був прийнятий на службу до Національної поліції України, де перебував на посаді поліцейського СРПП Мар`їнського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області.

Згідно з рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) позивачу надано статус учасника бойових дій - посвідчення НОМЕР_1 від 15.12.2017.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 308 о/с від 30.07.2019 року позивача звільнено з Національної поліції з 05 серпня 2019 року.

23 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розрахунок кількості днів невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст. 12 Закону № 3551-ХІІ за період з дня надання йому статусу учасника бойових дій по день звільнення та інформацію про нарахування та виплату компенсації при звільнені компенсацію за невикористані дні такої додаткової відпустки.

Листом у відповідь від 04.11.2019 року за №К-183/26/02-2019 відповідач повідомив, що законні підставі для нарахування та виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки відсутні, оскільки у відповідності до норм Закону України «Про відпустки» така відпустка не належить до щорічних відпусток, тому не переноситься на наступні періоди, не погоджується на наступні періоди, не продовжується у випадку хвороби, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону №3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 року (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно зі ст. 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін "особливий період", як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у ст. 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Проаналізувавши викладене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішення від 16.05.2019 справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), вказана справа є типовою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19), зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 залишене без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що, в свою чергу, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові дні відпустки у 2017-2018 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, як слідує із матеріалів справи, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, за 2017-2018 роки. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Виходячи з приписів ст.ст.116,117 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу.

Надана позивачем копія наказу №308 о/с від 30.07.2019 про звільнення останнього з посади з 05.08.2019, отже, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки становить з 06.08.2019 по 24.01.2020 (день прийняття судового рішення) - 172 дні.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який регулював би питання розрахунку середньої заробітної плати поліцейського, до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення, що регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників, в частині визначення періоду, за який враховується середня заробітна плата.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 05.08.2019, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за червень 2019 року та липень 2019 року.

Відповідно до довідки відповідача №746 від 04.11.2019, грошове забезпечення позивача у червні 2019 року складало 14268,42 грн., у липні 2019 року 16236,96 грн. Середньоденна сума грошового забезпечення позивача становить 500,09 грн.

Згідно довідок відповідача №745, 746 від 04.11.2019 грошове забезпечення позивача у серпні 2018 року складало 10881,97 грн., у вересні 2018 року 12404,52 грн., у жовтні 2018 року 9934,52 грн., у листопаді 2018 року 26932,04 грн., у грудні 2018 року - 19191,13 грн., у січні 2019 року 12812,31 грн., у лютому 2019 року 19074,21 грн., у березні 2019 року - 15874,21 грн., у квітні 2019 року 17359,80 грн., у травні 2019 року 15942,93 грн., у червні 2019 року 14268,42 грн., у липні 2019 року 16236,96 грн.

Cередньоденна заробітна плата позивача складає 523,05 грн. (190913 грн. : 365 діб).

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку складає 21968,10 грн. (523,05 грн. * 42 доби відпустки).

Отже, при звільненні позивача відповідачем не виплачено позивачу суму компенсації за невикористану відпустку за 2017-2019 роки в сумі 21968,10 грн.

Так, при розмірі невиплаченої компенсації за невикористану відпустку за 2017-2019 роки в сумі 21968,10 грн. позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку 86015,48 грн. (на день подання позову), що значно перевищує розмір невиплаченої суми компенсації.

Отже, суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Таке правозастосування відповідає висновкам, висловленим Верховним Судом України в постанові від 18.07.2018 (справа №825/325/16), від 30.10.2019 (справа №806/2473/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні положення передбачено приписами ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за якими висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Розрахунок відшкодування позивачу за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 06.08.2019 по 24.01.2020 (кількість днів затримки - 172) виглядає наступним чином:

82204,33 грн. - нараховано відповідачем позивачу при звільненні, що підтверджується довідкою ГУНП в Донецькій області від 04.11.2019 №746;

21968,10 грн. - загальна сума компенсації за невикористані дні відпустки за 2017-2019 роки, що мала бути сплачена 05.08.2019;

104172,43 грн. (82204,33 грн. + 21968,10 грн.) позивач при звільненні мав отримати;

(21968,10 грн./ 104172,43 грн.) х 100 % = 21,09 % (відсоткова частка невиплаченої компенсації);

172 дні х 500,09 грн. (середньоденне грошове забезпечення) = 86015,48 грн. (грошове забезпечення за 172 дні);

86015,48 грн. х 21,09 % = 18140,66 грн.

Отже, розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні (виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2017-2019 роки) складає 18140,66 грн.

З огляду на викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 18140,66 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Таке правозастосування відповідає висновкам, висловленим Верховним Судом України в постанові від 30.10.2019 (справа №806/2473/18).

Враховуючи викладене вище, відповідач має виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період 2017-2019 роки в сумі 21968,10 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні 18140,66 грн.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись колегія апеляційного суду.

Посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18) апеляційним судом визнаються необґрунтованими, оскільки позивач не є військовослужбовцем, а поліцейським.

Так, в постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив наступне:

«28. Також, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону передбачено, що дія цього Закону поширюється, зокрема, на інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення. При цьому УДАІ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області не відносилось до правоохоронних органів спеціального призначення.».

Головне управління Національної поліції в Донецькій області не відноситься Законом № 580-VІІІ або іншим актом законодавства до правоохоронних органів спеціального призначення.

Далі, в постанові від 31 березня 2020 року в справі № 808/2122/18 Верховний Суд зазначив наступне:

«15. Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VІІІ) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

16. Статтею 93 Закону №580-VІІІ встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

17. Згідно частини другої статті 94 Закону №580-VІІІ порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

18. Відповідно до статті 94 Закону №580-VІІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

19. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

20. Таким чином, відповідно до вимог Закону №580-VІІІ та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.

21. Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю.

22. Судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтований висновок про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, у зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку.

23. Також судами обґрунтовано відхилено доводи позивача що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України та Законом України «Про відпустки». Доводи касаційної скарги в цій частині також є помилковими.».

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 в справі № 520/692/19 та в справі № 818/1276/17, а також в постанові від 16.04.2020 у справі № 2а-5178/12/1470.

Крім того, в постанові від 13.06.2018 в справі № 545/1881/16 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок:

«06 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» (далі - Закон № 426-VIII), яким доповнено новою статтею 77І Кодекс законів про працю України та статтею 16І Закон України «Про відпустки», а також внесено зміни до п. 12 статті 12 та п. 17 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Законом № 426-VIII встановлено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Належність певної відпустки до того чи іншого виду (щорічна, соціальна тощо) визначено статтею 4 Закону України «Про відпустки», а види відпусток, за які при звільненні виплачується компенсація у разі їх невикористання, статтею 24 зазначеного Закону.

В свою чергу, після введення додаткової оплачуваної відпустки окремим категоріям ветеранів війни жодних змін до цих статей Закону про відпустки не внесено. При цьому нову статтю віднесено до розділу ІІІ «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях», назву якого доповнили складовою «Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни». Отже, вказана вище додаткова відпустка не належить до щорічних.

Оскільки, вказана вище додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки»). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року.

Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки…».

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням викладеного вище, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

По-перше, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 не може враховуватись до спірних правовідносин.

По-друге, положення Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом №580-VІІІ та Порядком №260, які не передбачають можливості виплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.

По-третє, навіть посилання позивача на положення Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» не дають законодавчих підстав для задоволення позову. Так, останнім законом такий вид відпустки не віднесено до щорічних (розділ ІІ цього Закону), оскільки стаття 16-2 міститься не в розділі ІІ, а в розділі ІІІ Закону України «Про відпустки». При цьому приписами як частини першої статті 83 КЗпП, так і частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено обов`язок виплати працівнику у разі його звільнення грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також лише одного виду додаткової відпустки - працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, законодавчі підстави для грошової компенсації невикористаних позивачем додаткових відпусток як учаснику бойових дій відсутні, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

У зв`язку з тим, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, в її задоволенні також слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення всіх позовних вимог.

Клопотання позивача про закриття апеляційного провадження у зв`язку з неповажністю пропуск строку на її подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Випадки, за яких можливе закриття апеляційного провадження, визначені статтею 305 КАС України.

Позивач посилається на те, що підписант апеляційної скарги не є ані адвокатом, ані прокурором, тому не може представляти відповідача, а самопредставництво Конституцією України не передбачено.

Втім, визначення процесуальним кодексом питань самопредставництва суб`єкта владних повноважень не суперечить Конституції України. Апеляційна скарга підписана начальником Головного Управління Національної поліції в Донецькій області, тобто, керівником суб`єкта владних повноважень, а значить, належною особою.

Доводи позивача щодо неповажності причин пропуску строку на апеляційне оскарження також не беруться до уваги.

Відповідно до ч.2 ст. 295 КАС України, учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення та штампу вхідної кореспонденції датою вручення повного тексту рішення суду першої інстанції є 31.01.2020.

З первинною апеляційною скаргою ГУНП в Донецькій області звернулось 28.02.2020, про що свідчить поштовий конверт (а.с.93). Таким чином, вбачається, що відповідач звернувся з первинною апеляційною скаргою в рамках 30 діб з дня отримання рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області за підписом представника Лапшенкова Я.В. було повернуто підписанту.

Повертаючи скаргу, суд керувався тим, що представником відповідача не додано документу на підтвердження повноважень щодо представництва юридичної особи.

Повторно з апеляційною скаргою відповідач звернувся вже 03.04.2020, тобто, тобто, протягом також незначного часу з моменту отримання ухвали про повернення апеляційної скарги, а значить, - без невиправданих зволікань.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги відсутність сталої судової практики щодо можливості здійснення представництва працівниками органів державної влади та місцевого самоврядування на підставі довіреності у зв`язку зі змінами в законодавстві з 01.01.2020, апеляційний суд вважає поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження при повторній подачі апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати, а відповідачеві як суб`єкту владних повноважень такі судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження відмовити.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити повністю.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі № 200/13837/19-а скасувати повністю.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів відмовити повністю.

Повне судове рішення 05 травня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук