Справа № 440/4329/19
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 р. Справа № 440/4329/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Зеленського В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2019, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 11.12.20 у справі № 440/4329/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі за текстом також - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно з урахуванням її заробітку за цей період в сумі 339538,24 грн у повному обсязі.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи на ДП ВО "Знамя" за період з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року з урахуванням заробітку. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про зарахування періодів її роботи на ДП ВО "Знамя" до страхового стажу з урахуванням заробітної плати за вказаний період та прийняти рішення у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 здійснені нею документально підтверджені судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції ГУ ПФУ в Полтавській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи та нормативно - правове обґрунтування, викладені ним у відзиві на позов. Просить урахувати, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що позивач не є пенсіонером, не зверталась для призначення пенсії та пенсію не отримує, а тому, на думку відповідача, вимоги ОСОБА_1 про зарахування до страхового стажу періоду роботи у ДП ВО "Знамя" є передчасними, а відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, - правомірною.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено та матеріалами справи підтверджено, що 16.08.2019 позивач звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою, у якій просила зарахувати період її роботи з липня 2009 року по липень 2019 року на ДП ВО "Знамя" до страхового стажу з урахуванням заробітної плати за вказаний період /а.с. 31-32/.

Листом №4344/Р-04 від 29.08.2019 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області було надано відповідь та повідомлено, що за відсутності у заявника права на пенсію, питання щодо зарахування страхового стажу та заробітної плати вирішуватися не буде./а.с. 42/.

Не погодившись із відмовою у зарахуванні спірного періоду до стажу роботи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків Законом України «Про загальнообов`язкове державне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 покладено на страхувальника і відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року, підтверджених матеріалами справи. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно з урахуванням її заробітку за цей період в сумі 339538,24 грн у повному обсязі, задоволенню не підлягає, оскільки питання щодо зарахування періоду роботи до страхового стажу відноситься до дискреційних повноважень та виключної компетенції пенсійного органу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV:

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

- страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону;

- страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

- персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку.

Згідно з нормами статей 14, 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків є страхувальники (роботодавці), які зобов`язані сплачувати страхові внески за застрахованих осіб (працівників) до органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Здійснення персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування врегульовано статтею 21 Закону №1058-IV. Як зазначено в частині другій цієї статті на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.

Частиною третьою статті 21 Закону №1058-IV визначено перелік відомостей, які повинна містити персональна електронна облікова картка застрахованої особи; та серед іншого, частина персональної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід) та розмір сплачених страхових внесків.

Нормами статті 106 Закону №1058-IV передбачена відповідальність страхувальників, серед іншого, за несплату або несвоєчасну сплату страхових внесків.

Також, згідно частини першої статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як убачається із матеріалів справи записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_1 ), копію якої залучено до матеріалів справи, позивач 25.07.1979 прийнята на роботу на Полтавський завод "Знамя". У межах періоду, зарахування до стажу якого досліджується судовими інстанціями, позивач працювала: провідним економістом відділу маркетингу та продажу; з 01.06.2011 - переведена провідним економістом до комерційного управління; 29.07.2016 - звільнена у зв`язку з ліквідацією підприємства; 02.08.2016 - прийнята на посаду провідного економіста; 21.05.2018 - звільнена у зв`язку з закінченням строку трудового договору; 04.09.2018 прийнята на посаду провідного економіста; 31.01.2019 - звільнена у зв`язку з закінченням строку трудового договору /а.с. 22-23/.

Крім того, 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ДП "ВО "Знамя" укладено цивільно-правовий договір №25 строком на 7 місяців з оплатою послуг у розмірі 6100,00 грн в місяць /а.с. 70/.

Даними системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України підтверджено, що у період з липня 2009 року по липень 2019 року (в межах предмету розгляду у даній справі) ОСОБА_1 заробітна плата на ДП ВО "Знамя" нараховувалася, однак страхові внески/єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду України роботодавцем не сплачувалися, що визнається сторонами /а.с. 28-30/.

Водночас, матеріалами справи не підтверджено перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 з ДП ВО "Знамя" у період з червня по серпень 2018 року включно.

З урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №482/434/17, від 27.03.2018 року в справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року в справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року в справі № 482/434/17 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за змістом вищезазначених норм Закону №1058-IV, обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника і відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії, а тому позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи.

Відтак, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що несплата ДП ВО "Знамя" страхованих внесків до Пенсійного фонду України і відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період за період з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року (за періоди, протягом яких ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП ВО "Знамя"), не має наслідком позбавлення позивача права на зарахування періодів її роботи до страхового стажу та не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії.

Отже, суд першої інстанції правомірно визнав протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи на ДП ВО "Знамя" за період з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року.

Водночас, колегія суддів уважає, що висновок про те, що питання зарахування періодів роботи до страхового стажу відноситься до дискреційних повноважень та виключної компетенції пенсійного органу зроблений судом першої інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з такого.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16.09.2015 по справі №21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені ст.245 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Предметом даної адміністративної справи є відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року.

З огляду на протиправність відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року, в даному випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача.

Для забезпечення ефективного відновлення прав позивача та з метою виконання судового рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повинне зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року із врахуванням заробітку за цей період в повному обсязі.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Посилання відповідача на те, що позивач не є пенсіонером, не зверталась для призначення пенсії та пенсію не отримує, не може бути підставою для позбавлення особи права зарахування до страхового стажу періоду роботи, який в подальшому буде сприяти для призначення належної їй пенсії.

За частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є безсумнівною підставою для його скасування в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про зарахування періодів її роботи на ДП ВО "Знамя" до страхового стажу з урахуванням заробітної плати за вказаний період з прийняттям рішення у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та відмови у задоволенні вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно з урахуванням її заробітку за цей період в сумі 339538,24 грн у повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Питання розподілу судових витрат вирішується із урахуванням положень статті 139 КАС України.

Вирішуючи відповідне питання, колегія суддів виходить з того, що під час звернення до суду з адміністративним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом було ухвалено нове рішення, яким адміністративний задоволено частково, при цьому враховуючи, що задоволені вимоги охоплюють обсяг порушених прав та законних інтересів за основною та похідною вимогами, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити новий розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,40 грн, сплачені за квитанцією від 07 листопада 2019 року №14942.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.20 у справі №440/4329/19 в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про зарахування періодів її роботи на ДП ВО "Знамя" до страхового стажу з урахуванням заробітної плати за вказаний період з прийняттям рішення у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та в частині відмови у задоволенні вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно з урахуванням її заробітку за цей період в сумі 339538,24 грн у повному обсязі, скасувати.

В цій частині прийняти нову постанову, якою позовну вимогу про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по липень 2019 року включно з урахуванням її заробітку за цей період в сумі 339538,24 грн у повному обсязі задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на ДП "ВО "Знамя" з липня 2009 року по травень 2018 року та з вересня 2018 року по липень 2019 року із врахуванням заробітку за цей період в повному обсязі.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.12.2019 у справі №440/4329/19 - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014, ).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Зеленський
Судді І.С. Чалий Я.В. П`янова