Справа № 540/567/20
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/567/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі-відповідач, Головне управління ДПС), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 05.11.2019 №0-2115.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковим повідомленням-рішенням ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі від 05.11.2019 року №0-2115 позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в розмірі 25 000,00 грн. З вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач не погоджується, вважає його неправомірним і безпідставним з огляду на наступні обставини.

Так, позивач вказує на те, що рішенням Малокаховської сільської ради Каховського району Херсонської області №345 від 16.06.2017 року затверджені ставки на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та його порядок на 2018 рік. Пунктом 6 Порядку встановлені ставки податку для фізичних осіб: для об`єктів житлової нерухомості - 0,01 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування; для об`єктів нежитлової нерухомості 0,01 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м.бази оподаткування, та не може перевищувати 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. для об`єктів нежитлової нерухомості.

Відповідачем при визначенні суми податку за 2018 рік не взято до уваги, що до загальної площі житлового будинку безпідставно включено площу допоміжних (нежитлових) приміщень загальною площею 176,3 кв.м., які згідно підпункту «е» п.п.14.1.129-1 Податкового кодексу України відносяться до об`єктів нежитлової нерухомості, а саме: гараж - площею 45,2 кв.м.; майстерня - площею 88,9 кв.м.; толочна (котельня) - площею 9,6 кв.м.; тераса - площею 4,0 кв.м. та 7,3 кв.м.; сарай - площею 21,3 кв.м.

Тому, на думку позивача розрахунок суми податку повинен проводитися на підставі п.6 Порядку виходячи із ставки 0,01 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати на 01.01.2018 року (3723 грн) для об`єкта житлової нерухомості та 0,01 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати на 01.01.2018 року, але не більше 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. для об`єктів нежитлової нерухомості.

Крім того, позивач вказує на те, що податковим органом не враховано пільги зі сплати податку, встановлені п.5 Порядку, затвердженого рішенням Малокаховської сільської ради від 16.06.2017 року №345, а саме - база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку зменшується для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв.метрів. На підставі викладеного позивач вказує на те, що при здійсненні розрахунку податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, податковий орган повинен був обчислити розмір податку з житлової нерухомості з урахуванням пільги, встановленої для фізичних осіб, та окремо обчислити розмір податку з нежитлового нерухомості, за ставками, встановленими чинним законодавством, що ним зроблено не було.

Крім того, позивач зазначає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю з її чоловіком, а ними, як власниками майна, відповідно до вимоги п.п. «б» п. 266.1.2 ст. 266 ПК України не надавалося згоди про визначення саме позивача платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також позивач посилається на порушення відповідачем строків прийняття та направлення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а саме його прийнято 05.11.2019р., а вручено - 09.12.2019р.

Підсумовуючи викладене позивач просить визнати податкове повідомлення-рішення від 05.11.2019 №0-2115 протиправним та скасувати його.

Ухвалою від 06.03.2020р. провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Головним управлінням ДПС надано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого убачається, що останній позов не визнає з огляду на наступне. Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 644,5 кв.м.

Згідно з абз. "ґ" пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а" - "г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Згідно ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату з 1 січня - 3723 гривні.

Визначена оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням від 05.11.2019 №0-2115 сума податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 25000,00 грн. на думку відповідача є правомірна.

Відповідач вказує на те, що позивач не вірно тлумачить норми чинного законодавства, адже відповідачем не були нараховані зобов`язання для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості (0.01 % розміру мінімальної заробітної плати), а лише збільшили суму податку на 25000,00 грн. згідно пп.266.7.1 п.266.7 ст. 266 ПК України.

Щодо твердження позивача, що об`єкт житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 644,5 кв.м. є спільною сумісною власністю відповідач зазначив, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження таких обставин.

Щодо посилань позивача на порушення строків прийняття та відправлення податкового повідомлення-рішення, відповідач зазначив, що сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.10.2019р. у власності ОСОБА_1 з 08.09.2017р. перебуває об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок загальною площею 644,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 235). Форма власності - приватна, розмір частки - 1 / 1.

Вказана інформація підтверджується наданими сторонами доказами.

Судом встановлено, що 05 листопада 2019р. відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення №0-2115, відповідно до якого позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018р. у сумі 25000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржила його в адміністративному порядку.

Рішенням ДПС України від 10.02.2020р. №614/3/99-00-08-05-04-09 у задоволенні скарги позивача відмовлено, податкове повідомлення-рішення від 05.11.2019р. №0-2115 залишено без змін.

Не погоджуючись із правомірністю вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

1 січня 2015 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи". Згідно з даним нормативно-правовим актом запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За приписами статтей 8, 10 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 ПК України (тут і надалі в редакції, чинній на 2018р.).

Так, положеннями ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:

а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;

б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;

в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;

г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;

ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів;

Об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Згідно з підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно приписів абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що житловий будинок садибного типу може бути об`єктом оподаткування за правилами абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 Податкового кодексу України у випадку, якщо його загальна площа перевищує 500 квадратних метрів. При цьому, для порядку обчислення суми податку з таких об`єктів оподаткування береться загальна площа такого будинку, тобто сумарна площа житлових і підсобних приміщень.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.11.2018р. у справі № 802/2052/17-а.

Як уже було зазначено вище, позивач є власником житлового будинку площею 644,5 кв.м.

Контролюючим органом нарахований позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на підставі абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України у розмірі 25000,00 грн., тобто у розмірі збільшення суми податку на 25000,00 грн., оскільки об`єктом оподаткування є житловий будинок більше 500 кв.м, а саме 644,5 кв.м.

Підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Аналогічна пільга встановлена і рішенням Малокаховської сільської ради Каховського району Херсонської області №345 від 16.06.2017р. «Про затвердження ставок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та затвердження його порядку на 2018 рік». Цим же рішенням встановлені ставки податку для фізичних осіб:

- для об`єктів житлової нерухомості - 0,01 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування;

- для об`єктів нежитлової нерухомості 0,01 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування, та не може перевищувати 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. для об`єктів нежитлової нерухомості.

Також у рішенні Малокаховської сільської ради Каховського району Херсонської області №345 від 16.06.2017р. визначено, що за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Суд погоджується з доводами позивача про необхідність застосування пільги, встановленої законодавством. Разом з тим, суд звертає увагу, що при застосуванні такої пільги загальна площа житлового будинку, що належить позивачу на праві власності, перевищує 500 кв. м та становить 524,5 кв. м (644,5кв.м - 120 кв. м = 524,5 кв. м).

Таким чином, суд дійшов до висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику житлового будинку, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, площа якої перевищує 500 кв. м, грошового зобов`язання за 2018 рік на загальну суму 25000,00 грн. з урахуванням положень підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем строків прийняття та вручення податкового повідомлення-рішення, суд зазначає наступне.

Підпунктом 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України встановлено, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

При цьому відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

За змістом пп.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Таким чином, якщо податковий орган не надіслав позивачу повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, остання звільняється лише від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Однак сам факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018р. у справі № 808/144/18.

Отже, несвоєчасне прийняття та направлення позивачу оскарженого податкового повідомлення-рішення не є підставою його скасування та не звільняє позивача від обов`язку сплачувати податок, визначений у ньому.

Доводи позивача про перебування житлової нерухомості у спільній сумісній власності та не надання позивачем згоди на визначення її платником податку суд не приймає з огляду на наступне.

Положеннями підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено:

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

У даному випадку об`єкт житлової нерухомості не поділений в натурі. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власиком майна визначена саме позивач - ОСОБА_1 . Вказаний факт не спростовано сторонами.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

З огляду на викладене Головним управлінням ДПС правильно визначено платником податку саме позивача. Суд звертає увагу, що Податковим кодексом України не передбачена необхідність надання особою згоди до контролюючого органу щодо визначення її платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до статті 13 Конституції України, власність зобов`язує.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року).

В силу принципу пропорційності втручання в право особи безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном можливе лише за умови дотримання "справедливої рівноваги" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що податковим органом дотримана процедура визначення грошового зобов`язання відповідача та повідомлення останню про наявність такого зобов`язання.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведена належними доказами правомірність прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проаналізувавши норми чинного законодавства України та дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов до висновку, що відповідач свою позицію обґрунтував належними та допустимими доказами, спростовувавши наведені позивачем доводи. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 05.11.2019 №0-2115 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя А.С. Пекний

кат. 111031101