Справа № 758/11381/16-а
Суддя: Ларіонова Н. М.
Дата ухвалення: 2017-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Калашніковій Л.Д., ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (надалі ГУ ПФУ у Київській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2016 р. позивач ОСОБА_1 через свого представника - Меламед В. звернувся до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання призначити виплату пенсії за віком.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги представник позивача посилався на те, що у 1993 році позивачка виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік у посольстві України. 09.12.2015 року представник позивачки на підставі нотаріально посвідченої довіреності подав до відповідача заяву про призначення їй пенсії за віком. Посилаючись на те, що відповідач незаконно відмовив їй у призначенні та виплаті пенсії за віком, просила зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком з09.12.2015 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.10.2016 р. (суддя Неганова Н.В.).

В листопаді 2016 р. представником відповідача були подані письмові заперечення, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 05.10.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Відповідно до п.10 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України (2017 р.) розгляд даної справи проводить за нормами чинного з 15.12.2017 р. КАС України в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній в заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, надавши письмові заперечення, просив у його задоволенні відмовити, оскільки пенсія позивачу нарахована та виплачується відповідно до норм законодавства.

Суд, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянкою України. Має трудовий стаж в Україні 39 роки, що підтверджується наданою копією трудової книжки.

У 1993 році ОСОБА_1 виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік у посольстві України.

09.12.2015 року її представник за нотаріально посвідченою довіреністю, шляхом поштового подання заяви направив до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва заяву про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком від 09.12.2015 р.

21.01.2016 р. листом управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва було повідомлена представника позивачки про те, що подання заяви про призначення пенсії поштою не передбачено.

18.02.2016 р. представник позивачки вдруге звернувся до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва, шляхом подання безпосередньо нотаріально посвідченої особистої заяви про призначення пенсії.

18.02.2016 р. листом управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва ОСОБА_1. було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки останньою не було надано документ про її фактичне або зареєстроване місце проживання в Україні та запропоновано звернутися особисто до управління з документами при набутті 15 років страхового стажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист деталізоване у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон про ЗДПС) та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Приписи ст. 51 Закону визначали, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Отже, вказані положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України даного рішення.

У згаданому рішенні № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 даного Закону.

Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 року до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п. 51 рішення).

У п. 54 згаданого рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з дня набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, яка була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19.05.2015 року у справі № 21-168а15, від 06.10.2015 року у справі № 608/1189/14-а.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку № 22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Крім того, положеннями п. 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі такої заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Згідно п. 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Приписи п. 2.22 Порядку №22-1 визначають, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію (абз. 1 п. 2.23 Порядку № 22-1).

Відповідно до абз. 1 п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

За правилами абз. 1 п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Всупереч наведеним вимогам Порядку №22-1, ЦОЦ ПФУ в м.Києві за наслідками розгляду заяви представника ОСОБА_1 не було прийнято рішення про поновлення виплати пенсії або про відмову в її поновленні. Натомість, заяву Позивача було розглянуто та надано відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян», хоча це не передбачено ні положеннями Закону, ні приписами Порядку №22-1.

Системний аналіз наведених норм вказує на те, що підставою для поновлення виплати пенсії або відмови в її поновленні є відповідне рішення органу Пенсійного фонду України, прийняте за наслідками розгляду відповідної заяви особи.

Разом з тим, як було встановлено раніше, зі змісту листа Відповідача від 18.02.2016 р. вбачається, що останнім заява Позивача за правилами Порядку №22-1 не розглядалося, а відтак рішення за його наслідками не приймалося.

Судом враховується, що Верховний Суд України у постановах від 18.03.2014 року у справі №21-11а14 та від 22.04.2014 року у справі №21-484а13 висловив правову позицію у подібних правовідносинах, згідно якої підставою для повідомлення про відмову у поновлення виплати пенсії є відповідне рішення, прийняте з цього питання. Оскільки суб`єкт владних повноважень не розглянув звернення про поновлення виплати пенсії та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен був зобов`язати його розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення зазначеного питання.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

За таких обставин, оскільки відповідного рішення Відповідач по суті заяви не приймав, колегія суддів приходить до висновку, що заява Позивача про поновлення виплати пенсії в установлені законодавством порядок та строки не розглянута, відтак, при її розгляді ГУ ПФУ у Київській області допущена протиправна бездіяльність, яка призвела до порушення прав особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

А відтак, оскільки заява Позивача Відповідачем не розглянута по суті і не було прийнято уповноваженою особою відповідного рішення, враховуючи наявність у ОСОБА_1 права на поновлення виплати пенсії, вважає, що належним способом захисту прав Позивача є зобов`язання відповідача розглянути вказану заяву позивача та прийняти рішення по суті відповідно до вимог Порядку №22-1.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі №577/2561/17.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище бездіяльність ЦОУ ПФУ в м.Києві щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник, про поновлення виплати пенсії, суд дійшов висновку про передчасність вимог позивача про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо поновлення пенсії, оскільки відповідачем не відмовлено позивачу у її поновленні у встановленому законом порядку.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2,3,6,8,9,10,17,19,51,69,70,71,90,94,104-107,159-163,166 КАС України, ст.ст. 22,24,46 Конституції України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення раніше призначеної пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області розглянути питання щодо поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше призначеної пенсії та прийняти рішення, передбачене Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.

В іншій частині - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня отримання копії постанови в повному тексті.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова