Справа № 320/2124/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2124/19 Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ганечко О.М., Собківа Я.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги:

Київської митниці Держмитслужби;

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП»

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року

у справі №320/2124/19 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП»

до відповідача Київської митниці Держмитслужби

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року до Київського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (надалі - ТОВ «ВІСТ ГРУП», позивач), з адміністративним позовом до Київської митниці ДФС (надалі - відповідач, правонаступник Київська митниця Держмитслужби), в якому просило суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 29.03.2019 №12500/2019/000279/2.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що позивач зазначив, що рішення відповідача про коригування митної вартості є протиправним, оскільки митну вартість товару він безпідставно визначив шостим методом з посиланням на наявність інформації щодо митних оформлень подібних товарів за рівнями митної вартості, вищими за митну вартість заявлену позивачем. Вказав, що посилання митного органу на те, що подані декларантом документи не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості не відповідають дійсності, оскільки ТОВ "Віст Груп" було надано всі передбачені законодавством документи, у тому числі додатково витребувані відповідачем, які свідчать про правомірність обраного декларантом основного (першого) методу митного режиму імпорту.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Київської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 29.03.2019 №12500/2019/000279/2.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (ідентифікаційний код 33326775, місцезнаходження: 08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, буд. 16) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39470947, місцезнаходження: 08307, Київська обл., Міжнародний аеропорт «Бориспіль») судові витрати у розмірі 4152 (чотири тисячі сто п`ятдесят дві) грн. 44 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в цілому та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у митниці виник обґрунтований сумнів щодо правильності заявлення позивачем митної вартості товару із застосуванням методу визначення митної вартості товарів за ціною контракту.

Відтак, митним органом було застосовано у спірних правовідносинах резервного методу у відповідності до статті 64 Митного кодексу України, для того, щоб митна вартість щонайбільше ґрунтувалась на раніше визнаних/визначених органами доходів та зборів митних вартостях, що відповідає вимогам статті 7 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року.

Крім того, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт 2) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року в частині судових витрат та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов у частині, що оскаржується.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт 2 зазначає, що судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відмовлено в стягненні з відповідача витрат на правову допомогу. Дані витрати підтверджуються первинними документами (договором, актом виконаних робіт та платіжним дорученням), а тому підлягають задоволенню.

Крім того, Київською митницею ДФС заявлене клопотання, в якому останній просив здійснити заміну сторони у справі на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року №858.

Відповідно до частини 1 статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» постановлено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу; Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Відповідно до постанови КМ України № 858 від 02.10.2019 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби»: утворено Київську митницю Держмитслужби, Київська міська митниця ДФС (відповідач) реорганізована шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби.

Київська міська митниця ДФС (відповідач) з 28.11.2019 року перебуває в стані припинення.

Розпорядженням КМ України від 4 грудня 2019 р. N 1217-р «Питання Державної митної служби» погоджена пропозиція Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 8 грудня 2019 р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. N 227 "Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України" (Офіційний вісник України, 2019 р., №26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Відповідно до наказу Київської митниці Держмитслужби від 06.12.2019 року № 7 «Про початок роботи Київської митниці Держмитслужби», прийнятим на підставі постанови КМ України від 18.12.2018 № 1200 та від 02.10.2019 № 858, розпочато діяльність структурних підрозділів Київської митниці Держмитслужби (митні пости) з 00:00 год. 08.12.2019 року.

Тобто, правонаступником відповідача у сфері виконуваних функцій є Київська митниця Держмитслужби (код ЄДР 43337359; 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-а).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне здійснити процесуальне правонаступництво відповідача у справі з Київської митниці ДФС на Київську митницю Держмитслужби.

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача у повному обсязі.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу позивача суду апеляційної інстанції не надано.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності останнього.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта 2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга апелянта 1 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08.01.2019 року між ТОВ «ВІСТ ГРУП» та компанією SHANGHAI AEGIS SAFETY PRODUCTS CO. LTD (Китай) укладено контракт № 479-UK (надалі - Контракт) стор. 20-23 том І)).

Згідно пункту 1 контракту Продавець зобов`язаний поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар за кількістю, асортиментом і вартістю узгоджених Сторонами в інвойсі щодо кожної поставки.

З метою здійснення контролюючого оформлення товару в режимі імпорту, ТОВ «ВІСТ ГРУП» подано до контролюючого оформлення вантажну митну декларацію (далі - ВМД) № UA125200/2019/615947 (стор. 112-114 том І).

Декларант визначив митну вартість товару за основним методом визначення митної вартості товарів тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться в Україну відповідно до контролюючого режиму імпорту.

При поданні ВМД позивачем подано наступні документи: (перелік наведений в Картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 28.03.2019 року №UA125200/2019/00093): Пакувальні листи від 02.02.2019 б/н; Рахунок-фактура(інвойс) від 02.02.2019 №28285; Коносамент від 04.02.2019 G А; Коносамент від 20.01.2019 G011901371 В; Автотранспортна накладна від 27.03.2019 №122-2; Декларація про походження товару від 02.02.2019 №28285; Документ, що підтверджує вартість перевезення товару від 08.03.2019 №149; Доповнення до зовнішньоекономічного договору від 04.01.2019 №2; Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, від 08.01.2019 №479-UК; Договір (контракт) про перевезення від 10.06.2014 №06/02-2014; Митна декларація, за якою відмовлено у випуску товарів від 28.03.2019 №UА 125200/2019/615447 (стор. 13-14 том І).

За результатом розгляду поданих ТОВ «ВІСТ ГРУП» документів для підтвердження заявленої у ВМД митної вартості, Митний орган 28.03.2019 року направив позивачу електронне повідомлення про необхідність подати додатково наявні у позивача документи для підтвердження заявленої митної вартості товару (стор. 15 том І).

ТОВ «ВІСТ ГРУП» на запит Митного органу 29.03.2019 року надано наступні документи на підтвердження митної вартості (заява від 29.03.2019 року № 28/01): Заявка-Договір на перевезення від 10.06.2014 № 06/02-2014; Рахунок-фактура від 02.02.2019 №28285; Довідка про транспортні витрати від 08.03.2019 № 149; Прайс-лист виробника від 31.12.2018 б/н; Платіжний документ, що підтверджує вартість товару від 27.03.2019 №94; Копія митної декларації відправника від 02.02.2019 №00518033; Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від 07.03.2019 №616; Видаткові накладні №12065, №155240, №146869, №82514, №7856, №13309, №18276 (стор. 19 - 52 том І).

У зв`язку із сумнівами щодо правильності визначення митної вартості товару відповідач Рішенням про коригування митної вартості товарів №UA 125000/2019/00279/2 від 29.03.2019 року визначив її за шостим (резервним) методом, мотивуючи тим, що документи надані до Контролюючого органу не в повному обсязі, містять розбіжності та не підтверджують всі числові значення складових митної вартості чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (стор. 12 том І).

Внаслідок прийнятого Рішення про корегування митної вартості, Митний орган відмовив ТОВ «ВІСТ ГРУП» у прийнятті до оформлення митної декларації та документів, що підтверджують митну вартість товару, та видав Картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА 125200/2019/00093 (стор. 12-13 том І).

Позивач шляхом подання нової ВМД № UА 15220/2019/616079 від 29.03.2019 року здійснив митне оформлення вантажу за митною вартістю, визначеною декларантом, сплативши при цьому різницю між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною відповідачем, яка склала 138415,35 грн. (стор. 16 том І).

Вважаючи дії відповідачів протиправними щодо прийняття спірного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявність у митного органу обґрунтованого сумніву щодо правильності визначення ТОВ "Віст Груп" митної вартості товарів за основним (першим) методом, так як надано усі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів, тому слід визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 29.03.2019 року №12500/2019/000279/2.

В частині судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 49, 50 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (ч. 5 ст. 58 МК України).

Відповідно до ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 54 МК контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.

Статтею 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо, зокрема, щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у п. 2 ч. 1 ст. 57 МК України.

Відповідно до положень ст. 53 МК України одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч. 5 і 6 ст. 52 МК України, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У силу положень ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь - які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Разом з цим, якщо документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 МК України, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (ч. 3 ст. 53 МК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 58 МК України у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у п. 2 ч. 1 ст. 57 МК України.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у ст.ст. 58 - 63 МК України, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень ст. 63 МК України; ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; мінімальної митної вартості; довільної чи фіктивної вартості.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених ч. 6 ст. 54 МК України, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Частиною 2 ст. 55 МК України передбачено, що прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених ч. 3 ст. 53 МК України, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; інформацію про: право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х МК України в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до ч. 7 цієї статті; право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 МК України або до суду.

З аналізу ч. 1 та 2 ст. 53 МК України слідує, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року по справі №826/3102/16 і в постановах Верховного Суду України від 31.03.2015 року по справі № 21-127а15, від 30.06.2015 року по справі № 21-591а15) та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Згідно із п. 2 ч. 6 ст. 54 МК України на підставі якого відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.ч. 2 - 4 ст. 53 МК України, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Тобто умовою, з якою закон пов`язує право митниці самостійно розраховувати митну вартість заявлених декларантом товарів, є наявність документально підтверджених обставин, що свідчать про заявлення декларантом неповних та/або недостовірних відомостей про товар та ціну, яку за нього сплачено.

Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Так, відмовляючи позивачеві визнати митну вартість, відповідач виходив з того, що для підтвердження заявленої митної вартості не надано для підтвердження складової митної вартості документи передбачені ст. 53 МК України, а саме - витрати на транспортування товару; витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінювальних товарів, пов`язані з їх транспортуванням на оплату морського транспортування; банківські документи, що підтверджують сплату транспортно-експедиційних послуг; у прайс-листі від 31.12.2018 №б/н відсутній термін дії пропозиції.

При цьому, під час розгляду даної справи у суді першої та апеляційної інстанцій відповідач не довів достатніми, належними та допустимими доказами, що позивачем було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого товару, та що у документах, поданих позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.

В обґрунтування правомірності прийнятого рішення про коригування митної вартості товарів, апелянт 1 у апеляційній скарзі зазначив, що у прайс-листі від 31.12.2018 №б/н відсутній термін дії пропозиції.

Так, до переліку додаткових документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначених частиною третьою статті 53 МК України, входять каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару.

Тобто, до контролюючого органу, в якості додаткового документу для підтвердження заявленої митної вартості, подаються прейскуранти (прайс-листи) саме від виробника товару, який оцінюється. У першу чергу, при розгляді наданих декларантом каталогів, специфікацій, прейскурантів (прайс-листів) виробника товару контролюючий орган має упевнитись, що інформацію, яка містяться в зазначених документах, можна ідентифікувати з поставкою оцінюваних товарів.

Як зазначив суд першої інстанції, прейскурант (прайс-лист) має містити відомості, яких достатньо будь-якому покупцю для отримання інформації щодо умов продажу товару, а саме: найменування товару, артикул, якість товару (за необхідності), одиниці виміру (штуки, упаковки тощо), ціну, з обов`язковим зазначенням валюти, передбачені системи знижок, виробника/виробників, умови поставки, дата його складання або ж число, з якого дані ціни вводяться в дію, контактна інформація про продавця та будь-які інші положення, що стосуються умов продажу товарів.

При цьому, каталоги, специфікації, прейскуранти, прайс-листи продукції складаються виробником товару у процесі здійснення його господарської діяльності та не є технічними, товаросупровідними документами або документами, що засвідчують якість товару.

Обов`язкових вимог щодо дотримання суб`єктом зовнішньоекономічної при складанні таких документів чинним законодавством не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, було надано прайс-лист виробника товару, який містить дату його складання, найменування товару, одиниці виміру (штуки, упаковки тощо), ціну, із зазначенням валюти, інформацію щодо виробника/виробників, умови поставки, контактну інформацію про виробника - продавця, а також адресований необмеженому колу потенційних покупців, а отже такий документ є належним підтвердженням правильності зазначеної ним митної вартості товару із застосуванням основного методу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач дійшов хибного твердження про необхідність зазначення терміну дії пропозиції в прайс-листі, оскільки дане зазначення не є обов`язковим для даного документу.

Щодо посилання апелянта 1 на те, що судом першої інстанції не надано оцінку відсутності усіх обов`язкових реквізитів у платіжному дорученні від 27.03.2019 року №94, колегія суддів вважає дані твердження апелянта безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, вказаний платіжний документ має всі необхідні реквізити, необхідні для встановлення митної вартості товару, зокрема зазначено призначення платежу та документи на основі яких здійснюється платіж в іноземній валюті (контракт, інвойс).

При цьому, платіжне доручення містить електронну відмітку банку «ВИКОНАНО», що вказує на необґрунтованість посилань відповідача на відсутність відміток банку (стор. 27 том І).

Крім того, згідно п. 2.2 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216, у платіжному дорученні платник повинен заповнити реквізит «Призначення платежу» в іноземній валюті таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язком митного органу є здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості, а не дійсності здійснення господарської операції.

Щодо посилання апелянта 1 на те, що судом першої інстанції не надано оцінку витратам на оплату морського перевезення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1.2 Договору № 06/02-2014 на транспортно-експедиційне обслуговування виконавець (ПП "ТРАНСКАРГО") зобов`язується організувати перевезення експортно-імпортних та транзитних товарів різними видами транспорту по території України та за її межами у відповідності до заявок або доручень замовника (ТОВ "ВІСТ ГРУП") (стор. 30-32 том І).

Так, з доручення від 08.03.2019 року №149 вбачається, що позивачем було доручено ПП "ТРАНСКАРГО" здійснити всі необхідні дії пов`язані з транспортно-експедиційним обслуговуванням, прийманням та доставкою усіх імпортних вантажів які прибули в Морський торговий порт «Южний», а також оформлення документів на контейнер MRKU0122635, який прибув по коносаментам: №GA; №GВ; №G.;

Відповідно до п. 3.1. договору транспортно-експедиційного обслуговування № 06/02-2014 послуги виконавця, морський фрахт та інші платежі, пов`язані з виконанням договору, сплачуються замовником виконавцю на умовах відстрочення платежу 21 календарний день після доставки вантажу замовнику.

Отже, фрахт, як і інші витрати були сплачені перевізником та згодом оплачені позивачем. На підтвердження цього позивачем надавались відповідні рахунки - фактури на оплату транспортних послуг та довідка компанії перевізника про транспортні витрати.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта 1, що позивач був зобов`язаний надати митному органу платіжне доручення, яким підтвердити оплату даних послуг, оскільки умовами вищезазначеного договору передбачено відтермінування оплати послуг.

Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта 1 на те, що копія декларації країни відправника надана до митного оформлення без урахування вимог ст. 254 МК України, а саме її перекладу українською мовою, позаяк відповідно до ст. 254 МК України документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються органу доходів і зборів українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Органи доходів і зборів вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Декларація країни відправлення, потребує перекладу на державну мову, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації, однак в своєму рішенні митний орган не повідомив, які саме відомості необхідно перекласти та для чого. В декларації країни відправлення, зазначені відомості щодо особи, яка отримує товар, вартість поставленого товару, номер інвойсу, комплектність та інше і додаткового перекладу на думку суду, не потребує.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що позивачем під час митного оформлення та на вимогу відповідача надано усі необхідні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об`єктивні і достовірні дані, що підтверджували заявлену декларантом митну вартість товарів за ціною договору, водночас відповідач не довів наявність у митниці обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товарів за основним методом, що свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що апелянт 1 не обґрунтував та не довів неможливості визначення митної вартості за ціною контракту та неможливості її визначення за жодним методом, що передує резервному.

Враховуючи викладене нормативне регулювання та обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано задоволені позовні вимоги позивача, а апеляційна скарга апелянта 1 ( відповідача) є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги (апелянта 1) є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги апелянта 2 про відмовлення судом першої інстанції в частині стягнення судових витрат та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, апелянт 2 зазначає, що дані витрати підтверджуються первинними документами (договором, актом виконаних робіт та платіжним дорученням), а тому підлягають задоволенню.

Апелянт 2 в прохальній частині апеляційної скарги просить: «Скасувати рішення Київського окружного адміністративного від 1911.2019 по справі №№320/2124/19 в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (ідентифікаційний код 33326775, місце знаходження вул. Соборна. 16. с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області,08131) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39470947. міжнародний аеропорт «Бориспіль» м. Бориспіль Київської області, 08301) судові витрати у розмірі 4157 (чотири тисячі сто п`ятдесят дві) грн. 44 коп., ухваливши нове судове рішення в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (ідентифікаційний код 33326775. місце знаходження вул. Соборна,16, с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області,08131) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39470947, міжнародний аеропорт «Бориспіль» м. Бориспіль Київської області, 08301) судові витрати у розмірі 7266 (сім тисяч двісті шістдесят шість) грн. 77 коп. та стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (ідентифікаційний код 33326775, місце знаходження вул. Соборна, 16, с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, 08131) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Київської митниці ДФС (ідентифікаційний код 39470947, міжнародний аеропорт «Бориспіль» м. Бориспіль Київської області, 08301).

Щодо витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом 2, що під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4152,44 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 18.04.2019 року №2369, від 15.05.2019 року №2885.

Колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі апелянт 2 зазначає про необхідність стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 7266,77 грн, проте в апеляційній скарзі не зазначено, яким чином сформовано дану суму судових витрат та відсутні документальне підтвердження понесених витрат.

У відповідності до вимог частини 1 статті 139 КАС України, судом першої інстанції правомірно стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС судові витрати у розмірі 4152 (чотири тисячі сто п`ятдесят дві) грн. 44 коп., а отже в даній частині рішення суду є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Таким чином підстав для скасування рішення суду першої інстанції в даній частині, колегією суддів не встановлено, а апелянтом не доведено неправомірність прийняття рішення про стягнення з митного органу судовий збір у розмірі 4152,44 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог позивача на відшкодування на правничу допомогу в розмір 15000 грн. (в мотивувальній частині), з підстав відсутності документального підтвердження, а саме відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В матеріалах справи наявний Договір про надання юридичної допомоги від 18.06.2019 р. №31-03/1/19, ордер від 18.06.2019 серія СМ №000547/12, копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, квитанція про оплату послуг від 12.06.2019 №4348 на суму 15000,00 грн. (стор. 92-97, 161 том І).

В додатку №1 до Договору про надання юридичної допомоги від 18.06.2019 р. №31-03/1/19 зазначено наступне: «вивчення документації, яка надавалась митному органу, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка запитів про отримання додаткових доказів, консультування Клієнта з правових питань, пов`язаних з предметом договору, збирання доказів для подання позовної заяви до суду, виготовлення копій документів, вивчення практики судових рішень з аналогічних спорів - 7000 грн; представництво та захист інтересів Клієнта в суді будь-якої інстанції, складання письмових пояснень, апеляційних та касаційних скарг - 8000 грн».

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції інтереси позивача представляв адвокат Бакаєв О.С., який діяв на підставі п. 6.1 Договору від 18.06.2019 р. №31-03/1/19 та Довіреності від 12 лютого 2019 року (стор. 71, 76 том І).

Як вбачається з матеріалів справи адвокатом Бакаєвим О.С. подавалися до суду першої інстанції відповідь на відзив (додаткові документи) та бралася безпосередня участь у судових засіданнях, що підтверджується протоколами судових засідань (стор. 88-91, 162-165, 244-248 том І).

Враховуючи те, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу в даній адміністративній справі позивачем (апелянтом 2) підтверджено належними та допустимими доказами, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для не компенсації витрат позивача на правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем не подано відзиву на апеляційну скаргу чи письмових пояснень, в яких викладено незгоду з розміром заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, що фактично означає згоду відповідача з позицією позивача про понесені витрати на правничу допомогу.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року по справі №727/4597/19 (адміністративне провадження №К/9901/32645/19) та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином апеляційна скарга апелянта 2 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення витрат на правничу допомогу з ухваленням нового рішення у справі про задоволення в даній частині, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в даній частині рішення, яким - задовольнити вимоги частково.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (ідентифікаційний код 33326775, місцезнаходження: 08131, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, буд. 16) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (код ЄДР 43337359; 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-а) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Собків