Справа № 120/1023/20-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

05 травня 2020 р. Справа № 120/1023/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні заяву про поновлення строків звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

27.04.2020 р. ухвалою суду залишено без руху позовну заяву та запропоновано позивачу протягом 5 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви надавши заяву про поновлення строку звернення до суду з обгрунтуванням поважності причин.

04.05.2020 р. надійшла заява про поновлення строків звернення до суду.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Так, позивач в обгрунтування заяви вказує, що про виплачені суми він дізнався лише коли отримав відповідь на заяву від 27.01.2020 р., а саме 04.02.2020 р. Відтак трьохмісячний термін звернення до суду слід відраховувати саме з цієї дати, оскільки роботадавець не повідомив його про суми виплати при звільненні. Окремо вказав, що працівник не обмежений строком звернення до суду у разі спору щодо оплати праці.

Оцінюючи дані твердження та позицію позивача, суд вказує наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом спору, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відповідна правова позиція викладена в постановах ВВ ВС від 30.01.2019 р. у справі №910/4518/16 та ВС від 19.06.2019 р.

Відтак, доводи позивача щодо необмеженості строків звернення до суду із позовом про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені, судом до уваги не беруться .

Оцінюючи аргументи сторони позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку та про необхідність його поновлення, слід вказати, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, обґрунтовуючи подану заяву позивач вказує, що отримав відповідь із сумами виплати лише 04.02.2020 р., а звернувся до суду 6.03.2020 р. тобто в межах трьохмісячного терміну встановленого КЗпП.

Однак, суд акцентує увагу, що позивача звільнено 17.03.2015 р., остаточний розрахунок при звільнені проведений у вересні 2016 р., про що свідчить довідка №11/55/118 від 04.02.2020 р. Отже, з вересня 2016 року позивач був обізнаний про затримку у виплаті грошового забезпечення. Однак до суду звернувся лише 06.03.2020 р., тобто із спливом більш ніж 3 роки.

Інших обставин, які б фізично чи фактично перешкоджали б позивачу звернутись до суду не наведено.

За наведених обставин, причини зазначені позивачем, на думку суду, не є поважними та такими, що не залежали від волевиявлення особи, а відтак, судом не приймаються до уваги.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України у випадку, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що викладені у заяві позивача причини пропуску строку звернення до суду не є поважними, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 123,256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:
в задоволенні заяви про поновлення строків звернення до суду -відмовити.

Залишити позов без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна