Справа № 420/6508/19
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Одеса справа № 420/6508/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (65049, м. Одеса, вул. Єврейська, б.12) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошових коштів за невикористану частину відпустки під час звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошові кошти за невикористану частину відпустки у розмірі 20773,26 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27.06.2019 року №712 його звільнено зі служби в поліції по особовому складу.

Разом з тим, під час проходження служби позивач не використав повністю відпустки які були йому передбачені за період з 2016 року по 2019 рік, а отже при звільненні він мав право отримати компенсацію за невикористаний час відпустки, взагалом за 57 днів.

Водночас позивачу при його звільненні в 2019 році зазначену компенсацію не виплачено, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки на думку ОСОБА_1 зазначене є протиправною бездіяльністю з боку відповідача.

Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області проти задоволення позовних вимог позивача заперечував з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, та наполягав, що позивачу відповідно до чинного законодавства наказом ГУНП в Одеській області від 14.06.2019 року №712 о/с, яким звільнено ОСОБА_2 виплачено компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку а саме за 12 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2019 року по день звільнення.

Також представником відповідача зазначено, що підстав для виплати компенсації позивачу за невикористані частини відпусток за минулі роки відсутні, оскільки таке не передбачено законодавством.

Ухвалою суду від 11.11.2019 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.11.2019 року позивачу продовжено строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 05.02.2020 року розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 03.04.2020 року закрито підготовче провадження та продовжено розгляд справи в порядку письмового провадження.

Судом у справі встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив публічну службу у Національній поліції України на посаді дільничого інспектора Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

07.11.2015 року начальник Головного управління Національної поліції в Одеській області видав наказ по особовому складу №169, яким позивача прийнято на службу до лав Національної поліції України.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області №1303 о/с від 15.11.2016 року на підставі висновку атестації від 04.03.2016 року лейтенанта поліції - ОСОБА_1 , інспектора Малиновського відділу поліції в місті Одесі з 16.11.2016 року звільнено з посади, виплативши йому грошову компенсацію за 25 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2016 року по день звільнення.

Не погоджуючись із вищенаведеним наказом позивач оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 року по справі №815/6278/16, яка набрала законної сили 18.04.2017 року, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ НП України в Одеській області від 15.11.2016 року №1303 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора Малиновського ВП у м.Одесі ГУ НП України в Одеській області з 16.11.2016 року та поновлено його на посаді інспектора Малиновського ВП у м.Одесі ГУ НП України в Одеській області з 16.11.2016 року.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідачем наказом від 30.03.2017 року №616 о/с скасовано пункт наказу від 15.11.2016 року №1303 о/с в частині звільнення зі служби в поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1 , поновлено його на посаді та відраховано з його грошового забезпечення компенсацію за 25 діб невикористаної чергової відпустки за 2016 рік.

Також судом встановлено, що наказами ГУНП в Одеській області лейтенанту поліції ОСОБА_1 дільничому офіцеру поліції сектору превенції надавались відпустки, а саме:

- частина щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 15 діб, з 07.12.2017 по 21.12.2017 року наказом від 18.12.2017 року №1931 о/с (невикористана частини відпустки за 2017 рік складає - 15 днів);

- невикористану частину щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 15 діб, з 09.03.2018 по 23.03.2018 року наказом від 16.03.2018 року №384 о/с;

- частина щорічної чергової відпустки за 2018 рік тривалістю 15 діб, з 24.03.2018 по 07.04.2018 року наказом від 16.03.2018 року №384 о/с (невикористана частина відпустки за 2018 рік складає - 15 днів).

27.06.2019 року на підставі рапорту позивача від 05.06.2019 року та подання т.в.о. начальника Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області від 05.06.2019 року наказом ГУНП в Одеській області №712 о/с від 14.06.2019 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, виплативши грошову компенсацію за 12 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2019 року по день звільнення (а.с.8).

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до п.4, 5 ч.10 ст.62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський: своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України; у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки (ч.2 ст. 93 Закону № 580-VIII).

Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (ч.ч. 5-7 ст.93 Закону № 580-VIII).

Відповідно до ч.9 ст. 93 Закону № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Згідно п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), - за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Тобто, обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2020 року у справі №808/2122/18.

Також суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Так судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області №1303 о/с від 15.11.2016 року на підставі висновку атестації від 04.03.2016 року лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора Малиновського відділу поліції в місті Одесі з 16.11.2016 року звільнено з посади. При цьому у зазначеному наказі вказано - виплатити позивачу грошову компенсацію за 25 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2016 року по день звільнення.

Разом з тим, як вже встановлювалось судом, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 року по справі №815/6278/16 зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ НП України в Одеській області від 15.11.2016 року №1303 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора Малиновського ВП у м.Одесі ГУ НП України в Одеській області з 16.11.2016 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора Малиновського ВП у м.Одесі ГУ НП України в Одеській області з 16.11.2016 року.

На підставі вищенаведеного відповідачем наказом від 30.03.2017 року №616 о/с скасовано пункт наказу від 15.11.2016 року №1303 о/с в частині звільнення зі служби в поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1 , поновлено його на посаді та відраховано з його грошового забезпечення компенсацію за 25 діб невикористаної чергової відпустки за 2016 рік.

Суд враховує, що наказ відповідача №1303 о/с від 15.11.2016 року яким вказано - виплатити позивачу грошову компенсацію за 25 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2016 року по день звільнення - скасований рішенням суду, яке набрало законної сили.

При цьому, суд зазначає, що позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 14.06.2019 №712 о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом проводиться виплата коштів, щодо не включення до нього компенсації за 25 діб невикористаної чергової відпустки за 2016 рік не оскаржив, доказів протилежного суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошової компенсації за невикористану частину відпустки за 2016 рік є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260.

Щодо невиплати позивачеві коштів за невикористану частину відпустки під час звільнення за 2017 рік, суд зазначає наступне.

Як вже встановлювалось судом, наказами ГУНП в Одеській області лейтенанту поліції ОСОБА_1 дільничому офіцеру поліції сектору превенції надавались відпустки, а саме:

- частина щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 15 діб, з 07.12.2017 по 21.12.2017 року наказом від 18.12.2017 року №1931 о/с;

- невикористану частину щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 15 діб, з 09.03.2018 по 23.03.2018 року наказом від 16.03.2018 року №384 о/с.

Таким чином за вищевказаний період позивачем використано всі передбачені Законом календарні дні чергової відпустки, а отже підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2017 рік у відповідача відсутні.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо невиплати позивачеві коштів за невикористану частину відпустки під час звільнення за 2018 рік, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи наказом ГУНП в Одеській області від 16.03.2018 року №384 о/с лейтенанту поліції ОСОБА_1 дільничому офіцеру поліції сектору превенції надавалась частина щорічної чергової відпустки за 2018 рік тривалістю 15 діб, з 24.03.2018 по 07.04.2018 року наказом.

Та невикористана частина відпустки позивача за 2018 рік складає - 15 днів.

Водночас, як вже зазначалось судом раніше обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

Разом з тим, в даному випадку, відповідачем в наказі про звільнення від 14.06.2019 №712 о/с визначено, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за 12 діб невикористаної чергової відпустки за 2019 рік, відомості про виплату компенсації за 2018 рік в наказі відсутні.

При цьому, суд зазначає, що позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 14.06.2019 №712о/с, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим відділом проводиться виплата коштів, не оскаржив, доказів протилежного суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошової компенсації за невикористану частину відпустки за 2018 рік є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260.

Таку ж правову позицію обрав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2020 року у справі №808/2122/18.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо невиплати позивачеві коштів за невикористану частину відпустки під час звільнення за 2019 рік, суд зазначає наступне

З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУНП в Одеській області від 14.06.2019 року №712 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, виплативши грошову компенсацію за 12 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01.01.2019 року по день звільнення.

На підтвердження виплати компенсації за вищевказаний період, відповідачем надано до суду довідку про доходи ОСОБА_1 за період: з січня 2019 року по липень 2019 року, з якої вбачається, що йому як дільничому офіцеру Малиновського відділу поліції нарахована компенсація за відпустку у розмірі 4 439,92 та виплачено з відповідними обов`язковими відрахуваннями позивачу у сумі 4 373,32 грн. на картковий рахунок банку (а.с.75), що в свою чергу підтверджується випискою з банку від 16.03.2020 року по картці для виплат з якої вбачається, що 29 липня 2019 року на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти у сумі 4 373,32 грн.

Враховуючи встановлені судом обставини та те, що відповідачем нараховано та виплачено компенсацію за 12 діб невикористаної чергової відпустки за 2019 рік, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог позивачем в цій частині.

Крім того суд також вказує на те що, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд враховує, що пункт наказу №1303 о/с від 15.11.2016 року ГУНП в Одеській області в частині звільнення позивача - скасований наказом відповідача №616 о/с від 30.03.2017 року, а тому питання щодо виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні відпустки за 2016 рік на час звільнення позивача жодним рішенням не визначені.

Визначення конкретного розміру компенсації за 25 діб невикористаної чергової відпустки за 2016 рік відноситься виключно до компетенції відповідача, та бездіяльність відповідача з цього приводу позивачем під час його звільнення ним не оскаржувалась.

За таких підстав суд дійшов до висновку щодо необхідності відмовити позивачу у задоволенні його вимог.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.