Справа № 200/1731/20-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 р. Справа№200/1731/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Аляб`єва І.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії за період з 01 листопада 2017 року по 30 серпня 2018 року;

- стягнути з відповідача пенсійні виплати за період з 01 листопада 2017 року по 30 серпня 2018 року в розмірі 43457,50 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач протиправно не виплатив пенсію позивачу за період з 01 листопада 2017 року по 30 серпня 2018 року в розмірі 43457,50 грн, як внутрішньо переміщеній особі.

Ухвалою суду від 17.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Представником відповідача надано заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 24.03.2020 року.

24.03.2020 року розгляд справи відкладено на 14.04.2020 року.

Ухвалою суду від 14.04.2020 року підготовче провадження у справі закрите, розгляд справи по суті призначено на 28.04.2020 року.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позову. В обгрунтування відзиву зазначив, що Позивач перебував на обліку, як внутрішньо переміщена особа в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Донецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З листопада 2017 року позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку з скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Листом відповідача від 21.10.2019 року №10932/03-2 направлено до Міністерства внутрішніх справ Республіки Татарстан атестат про припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації.

До судового засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

До судового засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач є пенсіонером по за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області (до 25.10.2017 року).

Відповідно до витягу з Протоколу Комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області від 09.02.2017 року №6 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні (відновленні) соціальних виплат згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Рішенням Відповідача від 25.10.2017 року №3199 припинено виплату пенсії за вислугою років у зв`язку із надходженням протоколу засідань Комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 09.02.2017 року №6 про відмову в відновленні соціальних виплат.

Атестатом Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 25.10.2017 року №3199/03-02-08 ОСОБА_1 знятий з обліку в органі Пенсійного фонду України до з`ясування.

18.10.2018 року до відповідача надійшов лист Центру фінансового забезпечення Міністерства внутрішніх справ Республіки Татарстан від 12.09.2018 року №58/4558 з проханням про надіслання пенсійної справи ОСОБА_1 до Республіки Татарстан у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання ОСОБА_1

21.10.2019 року Головним Пенсійним фондом України в Донецькій області надіслано до Центру фінансового забезпечення Міністерства внутрішніх справ Республіки Татарстан атестат від 16.10.2019 року №119/03-2-05 про зняття з обліку у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання Позивача за кордон.

Листом Відповідача від 12.12.2019 року №13326/03-2 позивача повідомлено, що позивач отримував пенсію відповідно до Закону України №2262 у розмірі 4345,75 до 31.10.2017 року.

Довідкою Центру фінансового забезпечення Міністерства внутрішніх справ Республіки Татарстан від 25.12.2019 року №59/44959 підтверджено, що позивач отримує пенсію з 11.09.2018 року безстроково.

Здійснивши оцінку обставин справи та надавши їм юридичної кваліфікації, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону №1058.

Суд не приймає до уваги Рішенням Відповідача від 25.10.2017 року №3199 про припинення виплати пенсії за вислугою років ОСОБА_1 у зв`язку із надходженням протоколу засідань Комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 09.02.2017 року №6 про відмову в відновленні соціальних виплат, оскільки в рішенні відсутні підстави передбачені Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як встановлено судом, нарахування та виплата пенсії позивачу зупинено з 01 листопада 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з вказаного періоду, пенсійний орган безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до частини першої Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в абзаці дев`ятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова «довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

За приписами пункту 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

В матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача органом, який її видав.

Крім того, суд зазначає наступне.

Верховний суд України 06 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов`язаний із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю. Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи.

В якості джерела міжнародного права суд застосовує рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», де поважний суд встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території (в даному випадку - Придністров`я), вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, встановив, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний суд України 06 жовтня 2015 року ухвалив постанову в справі №608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Враховуючи наведене порушені права позивача на отримання пенсії підлягають захисту.

Ухвалою суду від 17.02.2020 року у Відповідача витребувано, зокрема, довідку, яка містить помісячну інформацію про призначену, нараховану та фактично виплачену пенсію позивачу за спірний період (з 01 листопада 2017 року).

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що з 01.11.2017 року відповідачем не проводилось нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 отже надати довідку, яка містить помісячну інформацію про призначену, нараховану та фактично виплачену пенсію позивачу за спірний період (з 01 листопада 2017 року) не вбачається можливим.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом стягнення відповідача заборгованість по пенсії за період з 01 листопада 2017 року по 12 вересня 2018 року, тобто по день надходження листа відділу Пенсійного забезпечення Центру фінансового забезпечення Міністерства внутрішніх справ Республіки Татарстан з проханням про надіслання пенсійної справи позивача.

Оскільки учасниками справи не надано документів, які б підтверджували суму заборгованості по пенсії ОСОБА_1 суд приходить до висновків про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості у сумі 43457,50 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при пред`явленні адміністративного позову сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. відповідно до квитанції від 11.02.2020 року №55.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у зазначеному розмірі підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 139, 242-246, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість по пенсії за період з 01 листопада 2017 року по 12 вересня 2018 року.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл. Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04 травня 2020 року.

Суддя І.Г. Аляб`єв