Справа № 320/4881/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4881/19 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни 2 групи і видачі посвідчення інваліда війни та зобов`язати відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи і видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що надані позивачем документи не свідчать про те, що він брав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме в складі формувань Цивільної оборони, що є обов`язковою умовою для встановлення статусу інваліда війни.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що він є особою з інвалідністю 2 групи у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ЛНА на ЧАЕС, при цьому, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення, при цьому, позивач брав участь в ЛНА Чорнобильської катастрофи як військовозобов`язаний, як член штабу Цивільної оборони.

В силу положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку письмового провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З моменту призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження до початку розгляду справи по суті жодних заяв щодо переходу розгляду справи у відкрите судове засідання до суду не надходило.

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу розглянуто в порядку письмового провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст. 311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 та вкладкою до нього № НОМЕР_2 с (а.с. 18).

З виписки із акту огляду МСЕК серії КИО №364974 (а.с.25) вбачається, що позивачу з 09 червня 2011 року встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України за результатами розгляду звернення позивача та наданої документації на предмет встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №1276 (засідання №09/92 від 22.09.1992) встановлено, що захворювання позивача пов`язане з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.27).

За наслідками звернення позивача до відповідача із заявою щодо встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, на підставі протоколу №7 від 02.08.2017 засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу деяким категоріям громадян відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» відповідачем відмовлено у встановленні позивачу статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки у поданих документах відсутні докази залучення позивача безпосередньо до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що є істотною обставиною, позаяк не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, підпадають під дію вищенаведеної статті закону.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач був залучений до складу формувань Цивільної оборони на цьому підприємстві і на підставі наказу начальника Цивільної оборони заводу прибув в м. Чорнобиль строком на 4 дня з 26 травня 1986 р. по 29 травня 1986 р., де брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тобто позивач набув права на визнання за ним статусу інваліда війни 2 групи, у зв`язку з чим йому має бути видано відповідне посвідчення інваліда війни. Отже, відмова відповідача у наданні йому цього статусу та посвідчення є протиправною.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Закон №3551-ХІІ), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 1803/1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі, і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також, при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З матеріалів справи вбачається факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.

При цьому, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС (стосовно позивача цей факт встановлено), необхідно виконати умову щодо участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Верховний Суд у своїх постановах від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 20.12.2019 у справі №315/594/15-а, від 26.02.2020 у справі №377/196/17, від 27.04.2020 у справі №826/15761/17 неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків, і відповідно, мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів звертає увагу, що з трудової книжки позивача (а.с.37 зворот) вбачається, що в період з 19.09.1985 по 27.06.1988 він працював на Трипільському біохімічному заводі на посаді слюсаря.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу Начальника Цивільної оборони Трипільського біохімічного заводу №01 від 01 травня 1986 року «Про командирування робітників Трипільського БХЗ» (а.с.169), у зв`язку з обставинами, що склалась через аварію на Чорнобильській АЕС наказано 01 травня 1986 року у всіх цехах Трипільського БХЗ організувати роботу з виїздом членів правління Трипільського БХЗ, начальників цехів і спеціалістів в населені пункти Чорнобильського району для надання допомоги з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Даний наказ підписано уповноваженою особою - директором Трипільського БХЗ .

У зв`язку з виданням наведеного наказу директором Трипільського БХЗ видано наказ №126 від 25 травня 1986 року (а.с.170) «По Трипільському біохімічному заводу», відповідно до якого ОСОБА_1 - слюсаря 5-го розряду цеха відряджено в м. Чорнобиль строком на 4 дня з 26 травня 1986 року по 29 травня 1986 року.

З наведеного вбачається, що позивач був залучений до виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі окремого наказу директора Трипільського БХЗ , виданого у зв`язку з наказом начальника Цивільної оборони Трипільського БХЗ №1, яким було передбачено організацію у всіх цехах підприємства роботи з виїздом спеціалістів до населених пунктів Чорнобильського району з метою надання допомоги з ЛНА на ЧАЕС.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріалами справи в повному обсязі підтверджено факт залучення позивача до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 26 травня 1986 року по 29 травня 1986 року саме у складі формувань Цивільної оборони, які були сформовані на Трипільському БХЗ на підставі наказу Начальника Цивільної оборони Трипільського біохімічного заводу №01 від 01 травня 1986 року.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги, що позивач брав участь у ЛНА на ЧАЕС у складі формувань цивільної оборони Трипільського БХЗ, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув право на набуття статусу інваліда війни 2 групи з отриманням відповідного посвідчення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягали задоволенню.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 05 травня 2020 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма