Справа № 640/16346/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

29 квітня 2020 року м. Київ№ 640/16346/19

Окружний адміністративний суд міста Києва

у складі головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві
про зняття арешту з нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, у якій просила зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений запис про обтяження за №14215968 від 18.04.2016 року на підставі ВП №44090483 від 22.07.2014 року, видавник: Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2019 року позовну заяву залишено без руху, та надано строк з дня одержання даної ухвали для усунення недоліків.

24.12.2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В призначене на 30.03.2020 судове засідання учасники справи не з`явились.

Враховуючи неявку в судове засідання представників сторін, на підставі вимог ч.4 ст.229 КАС України (в чинній редакції) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Беручи до уваги викладене, судом, на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернулась з вимогою зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладений запис про обтяження за №14215968 від 18.04.2016 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №44090483 від 22.07.2014 року Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Виконавче провадження №44090483 відкрито щодо виконання виконавчого листа №2-273/13 від 11.07.2014 виданого Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 1263820,87 грн.

22.07.2014 винесені постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника.

Постанова про повернення виконавчого провадження винесена 18.04.2016.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини та норм процесуального права в редакції на день розгляду даної справи по суті, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

У ч.1 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, постановлених в порядку цивільного судочинства визначається Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Так, відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт застосований до майна ОСОБА_1 , як до боржника у виконавчому провадженні за виконавчим листом, виданим районними судом у цивільній справі про стягнення з позивача заборгованості.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень 16.12.2013 Солом`янським районним судом м. Києва постановлено рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у справі № 2609/23244/12 (2-273/13), яким позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» суму строкової заборгованості по кредиту в розмірі 82124 долари 52 центи США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31.01.2013 складає 656321 гривню 29 копійок; суму простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 7223 долари 18 центів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31.01.2013 складає 57734 гривні 88 копійок; суму строкової заборгованості по процентам у розмірі 869 доларів 40 центів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31.01.2013 складає 6949 гривень 11 копійок; суму простроченої заборгованості по процентам у розмірі 11576 доларів 82 центи США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31.01.2013 року складає 92533 гривні 52 копійки; суму строкової заборгованості по комісії в розмірі 959 гривень 50 копійок; суму простроченої заборгованості по комісії в розмірі 6716 гривень 50 копійок; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та комісії в розмірі 362676 гривень 07 копійок; штраф за ненадання документів на підтвердження фінансового стану та можливості огляду заставного майна в розмірі 79930 гривень; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір в розмірі 1720 гривень 50 копійок; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір в розмірі 1720 гривень 50 копійок.

Отже на момент прийняття постанови про накладення арешту на майно боржника, ОСОБА_1 перебувала у статусі боржника у виконавчому провадженні №44090483.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII) встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Аналіз вищевикладених положень свідчить, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення сторонами виконавчого провадження, здійснюється за правилами того судочинства, якими суд керувався при прийнятті цього судового рішення, що підтверджується сталою, на час постановлення даної ухвали, судовою практикою.

Оцінюючи відомості надані відповідачем щодо того, що на момент звернення до суду матеріали виконавчого провадження, в рамках якого прийнято постанову про накладення арешту, були знищені, суд враховує таке.

Перелік підстав для закінчення виконавчого провадження на момент виникнення спірних правовідносин був закріплений у ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999, однією з яких є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.8 ч.1 ст.49).

Згідно п.1 розділу Х Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України 07.06.2017 за №1829/5 (далі по тексту - Правила), завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року.

У відповідності до п.2 розділу XI Правил, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Згідно з п.2 розділу XI правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України 07.06.2017 №1829/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, а після його закінчення виконавче провадження підлягає знищенню.

Однак при цьому, суд вважає за доцільне акцентувати увагу на положеннях ч.2 п.15 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2.04.2012 за №489/20802, у відповідності до якого у разі якщо завершене виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

У відповідності до ч.1 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Аналогічне положення закріплено і в ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року, у редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду із даним позовом.

Отже, у розумінні Закону «Про виконавче провадження» в різних редакціях сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. При цьому, до сторін, які можуть оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також їх представники за законом чи договором.

Одночасно судом наголошується, що ні Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV, положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, ні Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 не містять положень, які б давали підстави стверджувати про те, що після закінчення виконавчого провадження з будь-яких із законодавчо визначених підстав, після передачі матеріалів виконавчого провадження до архіву і після їх знищення, сторони виконавчого провадження втрачають свій статус боржника або стягувача.

Так, при посиланні на будь-яке з виконавчих проваджень, що є закінченими і в подальшому чиї матеріали знищені, є правомірним посилання на боржника і стягувача у таких виконавчих проваджень як на сторін у таких виконавчих провадженнях.

До того ж, як зазначено вище, знищені матеріали виконавчих проваджень можуть бути відновлені за наявності відповідних підстав та обставин.

Крім того, судом враховано зміст ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII, в якій зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

При цьому, за відсутності примірника постанови від 22.07.2014 про арешт майна боржника суд позбавлений можливості встановити чи була вона винесена для стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження або штрафу.

Жодних відомостей пояснень/відомостей від сторін з цього питання до суду не надходило.

Критеріями визначення юрисдикції суду щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

З огляду на те, що даний позов стосується порушення прав особи під час виконання судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК України, та враховуючи положення статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, статей 447, 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, даний спір не може розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на заявлені позивачем вимоги та наведені на їх обґрунтування доводи, а також беручи до уваги положення законодавства, чинного на момент спірних правовідносин суд приходить до висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 .

Дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства Солом`янським районним судом міста Києва.

Керуючись ст.ст.3, п.1 ч.1 ст.238, ст.ст.241-243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі №640/16346/19 за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна.

Попередити позивача, що повторне звернення з тими самими вимогами до адміністративного суду не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена повністю або частково в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська