Справа № 826/54/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року м. Київ № 826/54/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України, про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

установив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, ДНДЕКЦ МВС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС), про:

- зобов`язання відповідача призначити позивача на посаду, рівнозначну посаді, яку він обіймав до звільнення;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнення з відповідача на користь позивача двомісячного грошового забезпечення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» і до моменту ознайомлення з наказом про звільнення йому не запропонована жодна вакантна посада в ДНДЕКЦ МВС незважаючи на їх наявність. Наголосив, що порушене право позивача на працю може бути відновлено шляхом пропонування посади в ДНДЕКЦ МВС відповідно до його трудового стажу та досвіду роботи. При цьому, враховуючи протиправність дій відповідача, наявні підстави для стягнення відповідних грошових виплат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2016 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2017 справу прийнято до провадження і призначено до розгляду.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснюється відповідно до приписів нової редакції КАС України, за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та надані у справу докази.

Представники відповідача й третьої особи проти задоволення позову заперечували, посилаючись на письмово викладені позиції.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні та потреби заслухати свідка чи експерта, суд за клопотаннями представників учасників справи, на підставі частини третьої статті 194 КАС України, ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.04.1999 працював в ДНДЕКЦ МВС (т. 1 а.с. 8-9).

Відповідно до наказу МВС від 06.11.2015 №2345/ос «По особовому складу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України» (т. 1 а.с. 42), згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади головного експерта відділу біологічної експертизи лабораторії спеціальних видів експертизи ДНДЕКЦ МВС.

Позивач, вважаючи своє звільнення протиправним, звернувся з даним позовом до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20.12.1990 №565-XII «Про міліцію», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №565-XII).

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114), згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 «г» Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон №565-ХІІ втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 №580-VІІІ «Про Національну поліцію».

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 01.01.2017.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 за №141-142 і набрав чинності 07.11.2015.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набрали чинності з 07.08.2015.

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону з дня опублікування Закону, яким є 06.08.2015, всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 цього розділу Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 цього ж розділу Закону, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням №114.

Судом встановлено, що ДНДЕКЦ МВС є державною спеціалізованою установою, яка належить до сфери управління МВС, яка до 06.11.2015 здійснювала судово-експерту діяльність, забезпечувала участь спеціалістів в оперативно-розшукових, слідчих та інших процесуальних діях. Свою діяльність здійснює у відповідності до Законів України «Про судову експертизу», «Про міліцію», «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Положення №114 та інших спеціалізованих нормативно-правових актів.

На підставі вищевикладених норм законодавства вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за їх згодою та в спосіб, визначений пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно тримісячний термін з дня опублікування скінчився 06.11.2015.

При цьому, працівники міліції, які не проінформували про своє волевиявлення або проінформували з порушенням строку, визначеного цим законом, звільняються у встановленому порядку.

Разом із тим, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі, відповідно до положень Закону не є його обов`язком.

Суд наголошує, що положення Закону України «Про Національну поліцію» є спеціальною нормою в галузі трудового законодавства і тому є пріоритетною. Загальні норми можуть бути застосовані лише щодо питань, не врегульованих спеціальною нормою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем станом на 07.11.2015 згода про прийняття на службу до будь-якого органу, закладу, установи поліції або органів внутрішніх справ не подавалася, натомість позивач звернувся з рапортом від 06.11.2015 (т. 1 а.с. 43) про його звільнення, виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та вихідної допомоги.

За таких обставин, враховуючи невиконання позивачем умов Закону України «Про Національну поліцію» в частині вчинення необхідних дій з метою подальшого працевлаштування та поданням вказаного рапорту, звільнення позивача є правомірним.

Враховуючи визнання правомірним звільнення позивача, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Що стосується стягнення з відповідача двомісячного грошового забезпечення, встановленого пунктом 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 №499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896, чинної на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція №499), слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3.4.8. Інструкції №499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв`язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення). Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом. Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України. Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями. Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

З аналізу вказаних норм вбачається, що такі норми розповсюджуються лише на тих осіб рядового і начальницького складу, які звільнені з посади у зв`язку із скороченням штатної посади, але залишені (перебувають) на службі в органах внутрішніх справ.

Оскільки позивача, відповідно до наказу 06.11.2015 №2345/ос звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил, суд дійшов висновку, що положення пункту 3.4.8 Інструкції №499 на нього не розповсюджуються.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та зворотного не доводять.

З приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд зазначає таке.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом, зокрема, у постанові від 31.01.2020 у справі №823/1477/16 (адміністративне провадження №К/9901/16121/18), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на працівників органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з органів внутрішніх справ (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів внутрішніх справ (поліцейських), не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції. Аналогічні правові позиції наведені у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №806/217/17, від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується проведення розрахунку з позивачем при звільненні останнього, суд вважає, що відповідачем допущено порушення приписів статей 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати поліцейських, суд вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин загальні положення, які регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 06.11.2015, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за вересень та жовтень 2015 року.

Відповідно до довідки ДНДЕКЦ МВС від 05.11.2015 №69 (т. 1 а.с. 10) про доходи позивача розмір його грошового забезпечення за вересень та жовтень 2015 року визначено по 5062,64 грн за кожен місяць, що становить 10125,28 грн разом.

Загальна кількість робочих днів у вересні та жовтні 2015 року склала 43 дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) за останні два місяці перед звільненням з посади (вересень та жовтень 2015 року) становить: 10125,28 грн / 43 робочих днів = 235,47 грн.

Отже, час затримки остаточного розрахунку з позивачем за період з 06.11.2015 (день звільнення) по 25.12.2015 (день остаточного розрахунку з позивачем, що підтверджується випискою у т. 1 на а.с. 11, що не заперечується відповідачем) становить 36 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 8476,92 грн (235,47 грн (середньоденний заробіток) * на 36 робочих днів (час затримки розрахунку з 06.11.2015 по 25.12.2015).

Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його заперечення в цій частині, і не довів правомірності своїх дій у повній мірі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається вчинення відповідачем дій, які не відповідають наведеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям.

Поряд з цим, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Отже, з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 25.12.2015 у розмірі 8476,92 грн.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доказів понесення сторонами витрат суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-247, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України, про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 25.12.2015 у розмірі 8476,92 грн (вісім тисяч чотириста сімдесят шість гривень дев`яносто дві копійки).

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» цього ж Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 , квартира10; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження юридичної особи: 01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 25574630).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України (місцезнаходження юридичної особи: 01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 00032684).

Суддя О.М. Чудак