Справа № 640/5329/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м. Київ № 640/5329/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Міністерства освіти і науки України

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Міністерства освіти і науки України (надалі - відповідач), адреса: 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 10, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить суд:

- зобов`язати відповідача врегулювати питання про видачу атестату про повну загальну середню освіту шляхом виконання покладених на нього функцій, вчиненням необхідних для того дій.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він вступив до Херсонського політехнічного коледжу (надалі - ХПТК) на основі базової загальної середньої освіти. На третьому курсі він був відрахований з особистих причин.

Через те, що коледжем не було видано атестат про повну загальну середню освіту, Київський коледж зв`язку (надалі - ККЗ) відмовлявся, як вказує позивач, поновлювати останнього для продовження навчання.

У зв`язку з чим позивач звернувся за роз`ясненням до Міністерства освіти і науки, у листі від 10 жовтня 2012 року Департамент вищої освіти повідомив, що ХПТК мав би виготовити атестат відповідно до діючого законодавства після другого курсу, а ХПТК, як вказує позивач, у своєму листі від 13 жовтня 2012 року повідомив про протилежне, а саме, про те, що програма загальноосвітньої підготовки була опрацьована неповністю.

Крім того, позивач вказує на те, що в подальшому його поновлено у ККЗ та позивач отримав диплом, але до теперішнього часу не отримав атестат, що, за його твердженнями, створює юридичну колізію.

У зв`язку з чим, позивач, як він вказує у позовній заяві, знов звернувся до Міністерства освіти і науки України, а ККЗ у своєму листі від 14 червня 2019 року повідомило позивача про те, що атестат має видати той коледж, де було здобуто відповідну освіту, тобто, ХПТК.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що з приводу атестату позивач надіслав відповідного електронного листа на скриньку пані Міністра освіти і науки України, а також,, як вказує позивач, він намагався зв`язатись телефоном, проте, успіхів досягнуто не було.

Також, позивач у своїй позовній заяві просив зауважити, що листи з метою роз`яснення було направлено безпосередньо до Міністерства освіти і науки України, яке переадресувало їх до ХПТК та ККЗ. Останні, як зазначає позивач, надали суперечливі роз`яснення з кожного боку, на які реакції з боку Міністерства освіти і науки не надійшло, що, на думку позивача, можна трактувати, як бездіяльність органу владних повноважень.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивачем не оскаржувались надані йому відповіді за наслідками розгляду його звернень до міністерства освіти і науки України.

Більш того, представник відповідача послався й на те, що позивачу надавались роз`яснення щодо вирішення питання про видачу йому атестату.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач послався на те, що відповідачем не спростовано його протиправної бездіяльності, оскільки відповідач вчинив дії, які були підставою для звернення до суду з цією позовною заявою, оскільки листом від 08 квітня 2020 року врегулював питання, надав правове роз`яснення та рекомендував звернутись до коледжу з заявою про видачу атестату, а коледжу - задовольнити таку заяву та здійснити замовлення та видач документа про повну загальну середню освіту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та останньому наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи, а також було зобов`язано позивача надати письмові пояснення, в яких зазначити, в чому саме полягає протиправна бездіяльність або які саме протиправні дії були вчинені Міністерством освіти і науки України, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

На виконання ухвали суду, позивачем надано письмові пояснення, в яких останній послався на аналогічні обставини тим, що вже були ним викладені у позовній заяві в новій редакції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про витребування доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у 2008 році ОСОБА_1 отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту (Т.1, арк. 9-10), а 26 червня 2015 року останньому державним закладом «Київський коледж зв`язку» видано диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю «Обслуговування комп`ютерних систем і мереж» (Т.1, арк. 7-8).

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач у 2012 році звертався до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України з метою врегулювання питання щодо видачі йому атестата про повну загальну середню освіту та останньому надавалась відповідь (Т.1, арк. 6), а також надавались відповіді Херсонським політехнічним коледжем (Т.1, арк. 5,6).

У червні 2019 року, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Київського коледжу зв`язку з метою врегулювання питання щодо видачі йому атестата про повну загальну середню освіту та його звернення було надано відповідь (Т.1, арк. 4).

03 грудня 2019 року позивач звернувся шляхом направлення звернення в електронному вигляді до Міністерства освіти і науки України, у вказаному зверненні позивач просив «пані ОСОБА_2 » сприяти у вирішенні колізії, яка виникла у зв`язку з невидачею йому атестату про повну загальну середню освіту (Т.1, арк. 3).

Не отримавши відповіді на своє електронне звернення та вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (надалі - Закон України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до статті 4 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з положеннями частин 1, 4, 6 та 7 статті 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Частиною 1 статті 8 цього Закону передбачено, що письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Так, судом встановлено, що електронне звернення ОСОБА_1 , адресоване « Пані ОСОБА_2 » не відповідає вимогам чинного Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР, зокрема, в частині його оформлення, а тому не підлягало обов`язковому прийняттю та розгляду, що дозволяє суду дійти висновку про відсутність з боку відповідача порушення прав позивача в частині ненадання останньому відповіді на його звернення.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №630, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Положення №630), Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності в науковій сфері, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Підпунктом 2 пункту 3 Положення №630 передбачено, що основними завданнями МОН є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до підпункту 88 пункту 4 Положення №630 МОН відповідно до покладених на нього завдань здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МОН, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а пунктом 10, в свою чергу, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, координацію діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сферах, що належать до його компетенції.

Так, з наданої суду копії листа від 08 квітня 2020 року №3/1261-20 вбачається, що Міністерство освіти і науки України направило на адресу позивача та Київського коледжу зв`язку лист, в якому рекомендувало Цибі О.О. письмово звернутись до Київського коледжу зв`язку з заявою про видачу документа про повну загальну середню освіту, а коледжу, відповідно, задовольнити таку заяву та про результати розгляду повідомити міністерство освіти і науки України (Т.1, арк. 38).

Таким чином, судом встановлено, що позивач не звертався до Міністерства освіти і науки України з належним чином оформленою заявою (зверненням), а тому у відповідача був відсутній обов`язок щодо прийняття та розгляду електронного звернення, роздруківка якого міститься в матеріалах справи, проте, в матеріалах справи також наявна копія листа щодо надання рекомендацій навчальному закладу в частині вирішення питання про видачу позивачу документа про повну загальну середню освіту.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи, що на день розгляду даної адміністративної справи по суті, Міністерством освіти і науки України направлено до Київського коледжу зв`язку відповідний лист з рекомендацією вжити відповідних заходів, у разі звернення позивача з заявою про видачу атестата про повну загальну середню освіту, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова