Справа № 440/1613/20
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1613/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/1613/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (надалі - відповідач, ГТУЮ у Полтавській області) , в якому просить стягнути з відповідача невиплачену їй при звільненні вихідну допомогу у розмірі 17 395,30 грн.

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на обставини порушення її права на отримання вихідної допомоги при звільненні, гарантованого статтею 44 Кодексу законів про працю України, в розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

03.04.2020 позивач надіслала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій окрім вихідної допомоги просить стягнути з відповідача ще й відшкодування за весь час затримки розрахунку починаючи з 27.12.2019 по день постановлення судом рішення у даній справі (а.с. 22-24).

Оскільки заява подана позивачем у строк встановлений статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідає вимогам статті 162 цього ж Кодексу, то суд прийняв таку до розгляду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 заяву представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою цього ж суду від 07.04.2020 клопотання представника ГТУЮ у Полтавській області Листопад О.А. про розгляд справи №440/1613/20 за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін також залишено без задоволення.

14.04.2020 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що питання виплати вихідної допомоги при звільненні з державної служби є елементом припинення державної служби. Відповідно ж до ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державної органу, виплата вихідної допомоги не передбачена (а.с. 36-40).

30.04.2020 до суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення щодо поданої позивачем заяви про збільшення позовних вимог, в яких той вказує на порушення ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Розгляд даної справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в межах строку, встановленого статтею 263 цього ж Кодексу.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби в ГТУЮ у Полтавській області у період з 18.06.2019 по 26.12.2019, що підтверджується копією вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 13-14), а саме:

- з 18.06.2019 по 01.09.2019 - на посаді провідного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 02.09.2019 по 26.12.2019 - на посаді заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області.

24.10.2019 позивачу вручено попередження про вивільнення (а.с. 60).

Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 18.06.2019 по 26.12.2019 та 15 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж проходження державної служби понад 22 роки за 2019 рік (а.с. 44-56).

Позивач зазначає, що відповідач не виплатив їй вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 цього Закону).

Частиною третьою ст. 83 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) було передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Таким чином, Закон №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) не передбачав виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у разі ліквідації державного органу).

Разом з цим, як встановлено судом, наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби (а.с. 44-56).

Тобто, ОСОБА_1 звільнено з посади, крім іншого, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Таким чином, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає з практики ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

Таким чином, приймаючи наказ від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Відтак, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 цього Кодексу, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина четверта статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

З огляду на викладене суд визнає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (надалі - Порядок №100).

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

ОСОБА_1 звільнена з посади заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019, а тому календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата - це жовтень та листопад 2019 року.

До позовної заяви позивач додала довідку про заробітну плату від 27.10.2019 №09-29/8269, згідно з якою ОСОБА_1 отримала, зокрема, за жовтень 2019 року - 16 633,46 грн, листопад 2019 року - 18157,13 грн (а.с. 16). Відповідно до цих показників позивач розрахувала вихідну допомогу в розмірі 17395,30 грн, яку і просить стягнути суд з відповідача.

Проте, до відзиву на позов відповідач надав довідку про середній заробіток ОСОБА_1 , відповідно до якої заробіток позивача за жовтень 2019 року складає 15 672,72 грн, за листопад 2019 року - 10 944,76 грн (а.с. 43).

У письмових поясненнях від 30.04.2020 щодо розбіжностей у розмірах отриманої ОСОБА_1 за спірний період заробітної плати відповідач зазначив, що на виконання ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 ГТУЮ в Полтавській області надано довідку про середній заробіток позивача, виготовлену відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100.

Згідно з поясненнями, різниця між сумами у першій та другій довідці становлять:

- за жовтень - 960,74 грн, що складають суму коштів, отриманих позивачем за два дні навчальної відпустки - 904,18 грн та індексацію - 56,56 грн, які згідно з розділом ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються;

- за листопад - 7 212,37 грн, що складають суму коштів, отриманих позивачем за навчальну відпустку - 7162,00 грн та індексацію - 50,37 грн, які згідно з розділом ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються.

У зв`язку з цим суд приймає до уваги лише довідку про середній заробіток ОСОБА_1 , надану відповідачем разом з відзивом, оскільки саме в ній відображено дані про заробіток ОСОБА_1 з урахуванням приписів Порядку №100 (а.с. 43).

Згідно з даною довідкою середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.10.2019 по 30.11.2019 за один робочий день складає 719,39 грн (а.с. 43), звідси - розмір середньомісячної заробітної плати/вихідної допомоги становить 15 466,89 грн, з розрахунку 21,5 відпрацьованих робочих днів у період з 01.10.2019 по 30.11.2019, що передував звільненню.

Враховуючи вищевикладене, суд частково задовольняє вимогу позивача про стягнення з ГТУЮ у Полтавській області на її користь вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що становить 15 466,89 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з огляду на факт невиплати вихідної допомоги, суд виходить з такого.

Згідно з письмовими поясненнями відповідача, заява щодо збільшення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку подана позивачем з порушенням тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України.

У зв`язку з чим суд зазначає, що згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тож посилання відповідача на обставини пропуску позивачем строку звернення до суду в даному випадку є безпідставними.

Таким чином, усі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині здійснення повного і своєчасного розрахунку із працівником.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При визначенні розміру середнього грошового забезпечення за 1 робочий день суд враховує приписи Порядку №100 та відомості, відображені у довідці про середній заробіток ОСОБА_1 , який становить 719,39 грн (а.с. 43).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 № 78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік" та листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів в період з 27.12.2019 (наступний робочий день після звільнення) по день ухвалення судового рішення (30.04.2020) становить 86 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення становить 61 867,54 грн (719,39 грн х 86 днів).

Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вихідну допомогу у розмірі 15 466 (п`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят шість) грн 89 коп.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення даного рішення у розмірі 61 867 (шістдесят одна тисяча вісімсот шістдесят сім) грн 54 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень та пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун