Справа № 826/6830/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2020-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 травня 2020 року

Київ

справа №826/6830/17

адміністративне провадження №К/9901/12171/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу

за позовом Державної іпотечної установи

до Національного банку України,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Державної іпотечної установи

на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року (постановлене у складі головуючого судді Келеберда В.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Василенка Я.М., суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.),

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Державна іпотечна установа (далі також - позивач) звернулася до суду першої інстанції з позовом до Національного банку України (далі також - відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність Національного банку України під час перебування куратора у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» щодо невжиття негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з метою забезпечення захисту прав і законних інтересів Державної іпотечної установи як кредитора, яка виразилась у наступному:

не застосовано заходи впливу за порушення банківського законодавства до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» під час існування обмежень господарської компетенції Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», запроваджених постановами Правління Національного банку України № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року та №348/БТ від 12 червня 2014 року;

не повідомлено Державну іпотечну установу про прийняття правлінням Національного банку України постанов №692/БТ від 30 жовтня 2014 року та №348/БТ від 12 червня 2014 року шляхом їх опублікування або направлення примірника постанов установі, оскільки вказані постанови стосуються прав та інтересів Державної іпотечної установи як кредитора Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»;

не вжито заходи щодо перевірки та погодження укладання договорів застави та відступлення права вимоги із відкладальними умовами між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк»;

в неприйнятті участі в роботі кредитного комітету Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» при розгляді питання про погодження укладення Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» Державною іпотечною установою договорів застави та відступлення права вимоги із відкладальними умовами;

не забезпечено контроль за укладенням Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договорів застави та відступлення права вимоги із відкладальними умовами щодо відповідності вимогам постанов Правління Національним банком України №692/БТ від 30 жовтня 2014 року та №348/БТ від 12 червня 2014 року;

не вчинено дії щодо розірвання укладених між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» і Державною іпотечною установою договорів застави та відступлення права вимоги із відкладальними умовами до прийняття Правлінням Національного банку України постанови від 2 березня 2015 року №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних».

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року, позовну заяву Державної іпотечної установи до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишено без розгляду.

Постановляючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем без поважних причин пропущений шестимісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 99 КАС України (в редакції, чинній при подачі позову, а саме до 15 грудня 2017 року).

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вважаючи їх прийнятими з порушенням норм процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій в результаті неповного встановлення фактичних обставин справи дійшли до необґрунтованого висновку про те, коли Державна іпотечна установа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свої прав, свобод та інтересів, наслідком чого стало неправильне застосування положень статті 99 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Скаржник вказує на те, що постанови Правління НБУ, якими встановлювалися обмеження у діяльності ПАТ «Дельта-Банк», за рекомендаціями та роз`ясненнями НБУ та Міністерства юстиції України, мали індивідуально-визначений характер і розповсюджувалися виключно на ПАТ «Дельта-Банк», а тому у Державної іпотечної установи були відсутні будь-які сумніви щодо порушення її прав та законних інтересів вказаними постановами НБУ.

Після чого, в результаті прийняття Вищим господарським судом України остаточних рішень у справах №910/7083/16 та №910/6052/16 було встановлено, що «Постанова Правління НБУ 692/БТ поширювалася на всі без винятку операції банку та його клієнтів, здійсненні в період її дії та була обов`язковою для виконання». І далі зазначено, що «спірні договори застави та відступлення права вимоги були укладені ПАТ «Дельта-Банк» з Державною іпотечною установою в період, коли існували встановлені постановою НБУ №692/БТ від 30 жовтня 2014 року заборони на здійснення кредитних операцій, надання майнових порук та передачу третім особам майна та активів банку, зокрема, у зв`язку із виникненням у позивача проблем з ліквідністю, без погодження з куратором НБУ, яка була обов`язковою, що суперечить статтям 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

А також, що «Постанова НБУ №348/БТ від 12 червня 2014 року поширювалася на всі без виключення операції банку та його клієнтів, здійсненні в період його дії. Незважаючи на існування обмежень, передбачених зазначеною постановою, ПАТ «Дельта-Банк» уклав договір застави та договір відступлення права вимоги від 4 вересня 2014 року, не отримавши на це згоди представника НБУ, яка була обов`язковою для нього, що суперечить вимогам постанови НБУ №348/БТ від 12 червня 2014 року та статтям 3, 47, 49, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У зв`язку із зазначеним, позивач вважає, що саме остаточними судовими рішеннями Вищого господарського суду України від 31 січня 2017 року та 13 лютого 2017 року по вказаних вище справах встановлено обов`язок погодження представником НБУ правочинів, які укладалися між ПАТ «Дельта-Банк» та Державною іпотечною установою, а відсутність такого погодження стало однією з підстав визнання договорів застави та відступлення майнових прав недійсними, а тому підстави для звернення до суду з позовними вимогами як у даній справі були відсутні.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про пропуск строків звернення Державною іпотечною установою до суду з адміністративним позовом.

Позиція інших учасників справи

2 липня 2019 року до суду надійшов відзив Національного банку України на касаційну скаргу позивача, в якому зазначається, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті при дотриманні норм процесуального права, тому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. У відзиві Національний банк України посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом. Також зазначається, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд.

9 липня 2019 року до суду надійшов відзив третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на касаційну скаргу позивача, в якому зазначається, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті при дотриманні норм процесуального права, тому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. У відзиві Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» погоджується із судами попередніх інстанцій про те, що відповідно до змісту заяви позивача про відмову від частини кредиторських вимог від 22 січня 2016 року №229/15/2, адресованого до АТ «Дельта Банк», на яке позивач до 18 березня 2016 року очікував відповідь, підтверджується, що ще до указаної дати позивач був обізнаний про неналежне здійснення відповідачем, на його думку, банківського контролю за АТ «Дельта Банк».

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Касаційна скарга надійшла до суду 2 травня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі №826/6830/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

Хвалою Верховного Суду від 4 травня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 5 травня 2020 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків судів попередніх інстанції доводів учасників справи

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року відповідають, а викладені в касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року, позовну заяву Державної іпотечної установи до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій про пропуск Державною іпотечною установою строку звернення з адміністративним позов до суду, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд наголошує, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено наступні обставини, які свідчать про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

27 лютого 2013 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір банківського рахунку №26/995-070 (далі - договір банківського рахунку).

До договору банківського рахунку в період з жовтня 2013 року по січень 2015 року було укладено 11 (одинадцять) додаткових угод, якими вносилися зміни до договору банківського рахунку, в частині розміру відсотків за користування коштами позивача, що розміщувалися на рахунку.

4 вересня 2014 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором банківського рахунку між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою укладено договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 (далі - договір застави).

Пунктом 1.1 договору застави передбачено, що заставодавець (позивач) надає Заставодержателю (відповідачу) майнові права заставодавця за кредитними договорами: №ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року; №НКЛ-2005469/2 від 19 липня 2012 року; №ВКЛ-2005469/4 від 27 червня 2013 року; №НКЛ-2005469/5 від 19 липня 2012 року (далі - майнові права).

Пунктом 1.2 договору застави сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладання цього договору складає 1 441 396 562, 46 грн.

Пунктом 1.3 договору застави сторонами погоджено, що майнові права за цим договором є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за Договором банківського рахунку №26/995-070 від 27 лютого 2013 року та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого заставодавець зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять заставодержателю, виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунку та проводити інші операції у межах законодавства України.

Абзацом 2 пункту 1.3 договору застави встановлено, що згідно з договором банківського рахунку, відповідно до виписки заставодавця по особовим рахункам заставодержателя залишок коштів на підписання цього договору становить 2 137 858 170, 85 грн.

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору застави встановлено, що у разі невиконання заставодавцем зобов`язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку, заставодержатель отримує право одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставлених майнових прав переважно перед іншими кредиторами, відповідно до Закону України «Про заставу» та Цивільного кодексу України та цього договору та договору відступлення прав вимоги (у разі його укладання).

Пунктом 4.1 договору визначено, що одночасно з цим договором укладається договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами).

4 вересня 2014 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014 (далі - договір відступлення).

Відповідно до пункту 1.1 договору відступлення сторони уклали цей договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно Договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 4 вересня 2014 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора (позичальника) за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27 лютого 2013 року.

Згідно із пунктом 1.2 договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору (далі - права вимоги).

Відповідно до пункту 1.3 договору відступлення, вартість прав вимоги дорівнює сукупні заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у додатку №1 до договору станом на дату укладання цього договору, та складає 1 441 396 562, 46 грн. Вартість прав вимоги, зазначена у цьому пункті договору, повинна бути підтверджена довідкою банку.

4 лютого 2015 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав №Д-3/2015 від 4 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., за реєстровим №36, який забезпечував виконання договірних відносин між акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою (далі - договір застави-2). Згідно з пунктом 1.2. договору застави-2 вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 1 200 012 429, 80 грн.

4 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-3.1/2015 від 4 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №37 (далі - договір відступлення-2).

Пунктом 2.1 договору відступлення-2 передбачено, що пункт 1.2 цього договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених пунктом 2.1.2 цього Договору або п. 2.1.3 цього Договору або 2.1.4 цього договору або в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних.

На підставі постанови правління Національного банку України від 2 березня 2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 2 березня 2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 3 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 3 серпня 2015 року «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» було продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» по 2 жовтня 2015 року включно, продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. по 2 жовтня 2015 року включно.

На підставі постанови правління Національного банку України від 2 жовтня 2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 2 жовтня 2015 року №181 «Про початок ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким розпочато процедуру ліквідації Банку з 5 жовтня 2015 року по 4 жовтня 2017 року включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 вказаного закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В.В. на два роки з 5 жовтня 2015 року по 4 жовтня 2017 року.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua).

Відповідно до пункту 2 статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур`єр! або «Голос України».

Згідно частини першої, другої статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

Постановою правління Національного банку України від 12 червня 2014 року №348/БТ внесено зміни у пункт 1 постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2014 року №102/БТ - цифри, « 800» замінити цифрами « 1300», а також доповнено пункт 4 Постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2014 року №102/БТ підпунктом такого змісту: «передбачити в кредитному договорі право Національного банку України ОСОБА_1 для здійснення контролю за використанням кредиту для збереження ліквідності, функціональні обов`язки якого визначені згідно із додатковим додатком до цієї постанови. Додатком до постанови Правління Національного банку України №348/БТ встановлено зобов`язання АТ «Дельта Банк» «щодо здійснення операцій у разі призначення представника Національного банку України» операції банку та його клієнтів (за сумами в межах 1 контрагента в день), які попередньо (до здійснення операції) погоджуються з представником Національного банку України, а саме:

- з кредитування (за сумами, що перевищують 500 тис. грн (в еквіваленті);

- операції банку та його клієнтів щодо зміни та реалізації заставного майна за наданими кредитами за сумами, що перевищують 10 000 тис. грн (в еквіваленті).

Постановою правління Національного банку України №692/БТ від 30 жовтня 2014 року для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану, АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів та запроваджено ряд обмежень у його діяльності, зокрема: заборонено здійснювати кредитні операції, у тому числі без документарних операцій (гарантії, авалі, акредитиви), а також надавати поруку та інші зобов`язання; заборонено банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку.

Судами попередніх інстанцій із позовної заяви було встановлено, що укладаючи зазначені вище договори, позивач виходив із того, що діяльність Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» контролюється Національним банком України, який у випадку порушення згаданим банком норм чинного законодавства, вживатиме належних заходів реагування.

В адміністративному позові позивач зазначає, що рішенням судів у справах №910/6052/16 і №910/7083/16 визначено, що саме під час перебування Національного банку України (куратора) у АТ «Дельта Банк» встановлено невідповідність укладених між позивачем і АТ «Дельта Банк» договорів застави та відступлення прав вимоги приписам чинного законодавства України та нормативно-правовим актам Національного банку України. При цьому позивач зазначає, що під час укладення вищевказаних договорів застави та відступлення прав вимоги господарська компетенція АТ «Дельта Банк» була обмежена відповідними Постановами Правління Національного банку України від 12 червня 2014 року №348/БТ та від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ.

Так, судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідно до змісту рішення Господарського суду міста Києва від 15 червня 2016 року у справі №910/6052/16 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось з позовом до Державної іпотечної установи про визнання договорів недійсними на підставі того, що між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір відступлення в період існування в АТ «Дельта Банк» відповідних заборон щодо необхідності погодження з представником Національного банку України операцій з кредитування та операцій зі зміни та реалізації заставленого майна, встановлених постановою правління Національного банку України від 26 лютого 2014 року №102БТ «Про надання для збереження ліквідності» та відповідно, постановою правління Національного банку України №348 від 12 червня 2014 року «Про внесення змін до постанови правління Національного банку України від 26 лютого 2014 року №102БТ».

З описової частини рішення Господарського суду міста Києва від 15 червня 2016 року у справі №910/6052/16 судами встановлено, що провадження у справі було порушено ухвалою суду від 8 квітня 2016 року і що надалі представник позивача брав участь у судових засіданнях та неодноразово надавав пояснення по суті справи.

Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 1 серпня 2016 року у справі №910/7083/16 судами становлено, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось з позовом до Державної іпотечної установи про визнання договорів недійсними на підставі того, що між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір застави та договір відступлення в період існування в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» відповідних заборон щодо необхідності погодження з куратором Національного банку України передання в забезпечення третім особам майна та активів банку, встановлених постановою правління Національного банку України №692/БТ від 30 жовтня 2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», до категорії проблемних».

З описової частини рішення Господарського суду міста Києва від 1 серпня 2016 року у справі №910/7083/16 встановлено, що провадження у справі було порушено ухвалою суду 21 квітня 2016 року і що надалі представник Державної іпотечної установи брав участь у судових засіданнях та неодноразово надавав пояснення по суті справи.

Таким чином, судами попередніх інстанцій було вірно встановлено, що позивач ознайомився із змістом постанови правління Національного банку України від 12 червня 2014 року №348/БТ і від 30 жовтня 2014 року №692/БТ та дізнався про вчинену, на його думку, бездіяльність Національного банку України та про порушення прав, про що свідчить відкриття Господарським судом міста Києва провадження за його позовами у справах №910/6052/16 (26 квітня 2016 року) та №910/7083/16 (21 квітня 2016 року) про визнання недійсним договорів.

Враховуючи, що інформація про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» (2 березня 2015 року) та про початок ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (2 жовтня 2015 року) перебувала в загальному доступі, перебіг строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів позивача розпочався з часу опублікування зазначеної інформації на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Враховуючи викладене вище, суд критично ставиться до доводів касаційної скарги про те, що про порушення своїх прав та інтересів внаслідок протиправної бездіяльності Національного банку України Державна іпотечна установа дізналася лише після отримання остаточних рішень у справах №910/6052/16, №910/7083/16 та з цього дня розпочався перебіг строку для його звернення до адміністративного суду щодо оскарження даної бездіяльності. Навіть, якщо припустити, що позивач дізнався про порушення свої прав із рішення у справі №910/6052/16, яке набрало законної сили 15 листопада 2016 року, а у справі №910/7083/16 - 8 листопада 2016 року (суди касаційної інстанції у цих справах не приймали нових рішень, а залишили без задоволення касаційні скарги Державної іпотечної установи, а зазначені рішення судів апеляційних інстанцій без змін), позивач, звернувшись із позовом 25 липня 2017 року, в силу приписів статті 99 КАС України (в редакції, чинній при подачі позову, а саме до 15 грудня 2017 року), в будь-якому випадку допустив пропуск строків на звернення до адміністративного суду.

Крім того, про обізнаність позивача, як із запровадженням тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», так і з початком процедури ліквідації банку, свідчить заява про відмову від частини кредиторських вимог від 22 січня 2016 року вих. №229/15/2, згідно якої судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі заяви позивача від 11 грудня 2015 року щодо зарахування зустрічних однорідних вимог 11 січня 2016 року Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було здійснено зустрічне зарахування однорідних вимог між банком та Державною іпотечною установою на суму 80 645 986, 55 грн та позивач просив внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в цій частині.

Крім того, змістом заяви позивача про відмову від частини кредиторських вимог від 22 січня 2016 року №229/15/2, адресованого АТ «Дельта Банк», на яке вона до 18 березня 2016 року очікувала відповідь, підтверджується, що ще до вказаної дати позивач був обізнаний про, як вважає скаржник, неналежне здійснення відповідачем банківського контролю щодо АТ «Дельта Банк».

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких об`єктивних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду та будь-яких переконливих обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду із зазначеними позовними вимогами скаржниками не наведено та не доведено, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для залишення позову Державної іпотечної установи до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії без розгляду.

Касаційні скарги не містять належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки судів. У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди ухвалили судові рішення при дотриманні норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко