Справа № 826/15816/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2020 року м. Київ № 826/15816/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області(далі-відповідач/ГУ ПФУ у Київській області), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку та підвищені до моєї пенсії згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23.11.1995 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області провести перерахунок підвищення до пенсії, як інваліду війни та виплатити ОСОБА_1 , з 01.01.2011 р. по червень 2016 р. в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком, як інваліду 3-ї групи, а з липня 2016 -350%, як інваліду 2-ї групи з урахуванням виплачених сум, згідно ч.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 23.11.1995 р.) з урахуванням мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Також позивач є інвалідом війни 3 групи, а з липня 2016 року 2 групи. При зверненні до відповідача з заявою про призначення виплати підвищеної на 200% мінімальної пенсії за віком, а з липня 2016 на 350 % мінімальної пенсії за віком, яка передбачена положеннями ч. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції закону від 23.11.1995 року. Проте, відповідач листом від 04.07.2018 №1986/Л-01 відмовив позивачу у здійсненні вказаного перерахунку. Враховуючи те, що позивач вважає дії відповідача незаконними, та звертається до суду з даним позовом.

Відповідач проти позову заперечив із посиланням на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству. Зокрема зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.03.2007 року, підвищення розміру пенсій інвалідам війни з 01.01.2007 року встановлено в розмірі 40 % від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. На виконання вказаних норм відповідачем було здійснено перерахунок пенсії позивача та розраховано підвищення як інваліду 2 групи на рівні 40% від прожиткового мінімуму. Не погоджуючись із вказаним розрахунком підвищення, позивач звернувся до суду. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2017 року було зобов`язано поновити виплату з 01.07.2016 пенсії ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2 групи у попередньому розмірі 1468 грн. та здійснити виплату перерахунку пенсії з врахуванням виплачених сум. На виконання постанови суду позивачу було з 01.07.2016 року опновлено виплату підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду 2 групи у попередньому розмірі 1468,00 грн. з урахуванням виплачених сум. Таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з 1998 року є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», перебуває на обліку у в ГУ ПФУ у Київській області.

Позивач ОСОБА_1 має статус інваліда війни, з 1998 року інваліда війни 3 групи, а з 28.04.2016 р. інваліда війни 2 групи довічно.

Встановлено, що постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.09.2006 р., яка набрала чинності, ніким не оскаржена і не скасована, зобов`язано Київській обласний військовий комісаріат здійснити підвищення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з 01.07.1998 р. як інваліду війни 3 групи на 200 відсотків мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів справи позивача вбачається, що з 01.12.2001 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 було здійснено нарахування такого підвищення до пенсії позивача в сумі 1 468 грн. Підвищення до пенсії в такому розмірі виплачувалося позивачеві ГУ ПФУ у Київській області до червня 2016 року включно. З 01.07.2016 р. ГУ ПФУ у Київській області здійснило перерахунок підвищення як інваліду війни 2 групи на рівні 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, новий розмір підвищення встановлено в сумі 452 грн.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017 року було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області по перерахунку з 01.07.2016 р. пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в частині зменшення розміру підвищення як інваліду війни 2 групи з 1 468 грн до 452 грн. та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити з 01.07.2016 р. виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2 групи у попередньому розмірі 1468 грн та здійснити виплату перерахунку пенсії з врахуванням виплачених сум.

Відповідно до розрахунку пенсії позивача відповідачем виплачується підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2 групи у розмірі 1468 грн.

Спір виник у зв`язку із тим, що на думку ОСОБА_1 відповідач неправомірно не призначив йому підвищення пенсії з 01.01.2011 року по червень 2016 року в розмірі 200% мінімальної пенсії за віком, а з липня 2016 року на 350 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23.11.1995 №458/95-ВР.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є інвалідом війни II групи (до липня 2016 року - ІІІ групи), а отже має також право та користується пільгами, встановленими законодавством України, в тому числі і Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що підтверджується відповідним посвідченням.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 23.11.1995 р. № 458/95-ВР частину третю статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в такій редакції: інвалідам війни пенсії підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком. Вказані зміни введені в дію з 01.01.1996 року.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 № 2939-ІV частину 4 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в новій редакції, а саме: "Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність". Вказані зміни набули чинності з 01.01.2006 року.

Тобто, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 2006 року включно, а з 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно пояснюючої записки, яка подавалася до законопроекту, що був прийнятий у формі Закону України від 05.10.2005 № 2939 - IV "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", означений Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.

Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України "Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" зазначив таке.

"Заміна Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст. 6 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України".

Тож, вищевказані положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту "рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними) не визнавались.

Таким чином, внесені законодавцем шляхом прийняття Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" зміни є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011, зазначивши висновки про те, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У іншому рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Позивач ОСОБА_1 має статус інваліда війни, з 1998 року інваліда війни 3 групи, а з 28.04.2016 р. інваліда війни 2 групи довічно.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2017 року №357/13003/16-а встановлено наступне.

«Встановлено, що постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.09.2006 р., яка набрала чинності, ніким не оскаржена і не скасована, зобов`язано Київській обласний військовий комісаріат здійснити підвищення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з 01.07.1998 р. як інваліду війни 3 групи на 200 відсотків мінімальної пенсії за віком.

З матеріалів пенсійної справи позивача вбачається, що з 01.12.2001 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 було здійснено нарахування такого підвищення до пенсії позивача в сумі 1 468 грн. Підвищення до пенсії в такому розмірі виплачувалося позивачеві ГУ ПФУ у Київській області до червня 2016 року включно. З 01.07.2016 р. ГУ ПФУ у Київській області здійснило перерахунок підвищення як інваліду війни 2 групи на рівні 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, новий розмір підвищення встановлено в сумі 452 грн.»

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2017 року №357/13003/16-а визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області по перерахунку з 01.07.2016 р. пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в частині зменшення розміру підвищення як інваліду війни 2 групи з 1 468 грн до 452 грн. та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити з 01.07.2016 р. виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2 групи у попередньому розмірі 1468 грн та здійснити виплату перерахунку пенсії з врахуванням виплачених сум.

Приймаючи вказане рішення суд виходив із того, що оскільки розмір пенсії позивача внаслідок перерахунку із застосуванням розміру надбавки 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 р. № 2939-ІV, суттєво зменшився, що призвело до погіршення його матеріального становища по відношенню до того, яке він мав до здійснення вказаного перерахунку, а тому з метою не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити з 01.07.2016 р. виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії за вислугу років як інваліду війни 2 групи у попередньому розмірі 1468 грн та здійснити виплату перерахунку пенсії з врахуванням виплачених сум.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 на виконання постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2017 року №357/13003/16-а виплачується надбавка як інваліду війни 2 групи у розмірі 1468,00 грн.

Оскільки ч. 4 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 р. № 2939-ІV, є чинною, то відсутні підстави для виплати позивачу надбавки як інваліду війни 2 групи в розмірах визначених ч. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23.11.1995 №458/95-ВР.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги той факт, що питання визначення механізмів нарахування певних соціальних виплат та їх розмірів віднесено до законодавчого регулювання, то неправомірних дій, направлених на стверджуване позивачем звуження його прав, з боку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судовим розглядом не встановлено.

Проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Головне управління не порушувало права позивача, і його дії відповідають ч. 2 ст. 19 Конституції України, що виключає можливість визнання дій відповідача протиправними та задоволення позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок і виплату вказаного підвищення до пенсії.

Суд зазначає, що Головне управління, здійснюючи свою діяльність на підставі законодавства, керується лише тим порядком і формами, які визначає законодавець та діє в межах покладених повноважень і відповідно до норм чинного законодавства, тому вимоги позивача.

Судом також враховується позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні Великода проти України від 03.06.2014. В зазначеному рішенні Судом вказано, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі Ейрі проти Ірландії констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12.10.2004 у справі Кйартан Асмудсон проти Ісландії).

Згідно зі статтею 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Таким чином, законодавець має право в залежності від фінансової ситуації в державі зменшувати обсяг встановлених прав, але до тієї межі, за якою ставиться під сумнів сутність права на соціальний захист.

Під час розгляду та вирішення даної справи суд враховує, що з набранням чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій змінено порядок перерахунку пенсії в цілому, а не лише величина оцінки одного року страхового стажу. При вирішенні питання про те, чи призвели відповідні зміни до звуження змісту та обсягу набутих позивачем прав на соціальний захист необхідно враховувати положення вказаного Закону в комплексі, а не лише його окрему норму.

Судом встановлено, що прийняття Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій не мало наслідком звуження змісту та обсягу права позивача на пенсійне забезпечення, оскільки не призвело до зменшення кількісної характеристики пенсії позивача.

Крім того, суд зауважує на тому, що згідно частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював свою позицію щодо обмеження (звуження) соціальних прав та гарантій державами учасницями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, в Рішенні від 03.06.2014 (Заява №43331/12, справа Валентина Великода проти України) Європейський суд з прав людини зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Отже, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України Про судовий збір від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідачів не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 139, 243-245, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко