Справа № 640/22191/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2020 року м. Київ № 640/22191/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1
провизнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:

- визнати відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у складанні висновку щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги та направлення документів на розгляд комісії МО України, оформлену листом від 25 вересня 2017 року вих. №1303/1809 протиправною та скасувати;

- зобов`язати Київський міський військовий комісаріат скласти висновок щодо одноразової грошової допомоги у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду 2 групи з 30 серпня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, з урахуванням раніше виплаченої суми та направити висновок на розгляд комісії МО України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки згідно положень статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження у військовому резерві», він має право на її отримання як інвалід ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представником Київського міського військового комісаріату у відзиві на позовну заяву зокрема зазначено, що оскільки інвалідність другої групи, яка пов`язана із проходженням військової строкової служби позивачу встановлена 30 серпня 2017 року, проте статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла на час збільшення групи інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, а тому останньому відмовлено у складанні висновку про наявність підстав для призначення одноразової грошової допомоги.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

20 липня 2014 року ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі за призовом на особливий період під час мобілізації, у військовому званні «сержант» та безпосередньо приймаючи участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виконуючи бойове завдання в зоні АТО отримав наскрізне вогнепальне осколкове поранення правої гомілки з переломом обох кісток, вогнепальні поранення лівої стопи, лівої кисті, м`яких тканин обличчя, обох повік правого ока, травму правого ока, ЗЧМТ.

Згідно Свідоцтва про хворобу № 782 від 11 листопада 2014 року та Рішення Центральної військо - лікарської комісії МО України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм ( протокол № 4849 від 24 листопада 2016 року) наявна в нього травма так, пов`язана із захистом Батьківщини.

З 13 травня 2015 року рішенням МСЕК позивачу встановлено 3 групу інвалідності внаслідок травми, що пов`язана із захистом Батьківщини (довідка 12ААА №023582).

Одноразова грошова допомога у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності виплачена позивачу встановленим порядком.

В подальшому, рішенням МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю 2 групи внаслідок травми, що пов`язана із захистом Батьківщини з 30 серпня 2017 року (довідка АВ№ 0643810).

Для отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з збільшенням групи інвалідності, позивач звернувся до Київського міського військового комісаріату.

Київським міським військовим комісаріатом 25 вересня 2017 року у складанні висновку про наявність в позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, у відповідності до вимог Постанови КМУ №975 від 25 грудня 2013 року, та направленні документів на розгляд комісії Міністерства оборони України відмовлено у зв`язку з тим, що 2 групу інвалідності позивачу встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення 3 групи інвалідності в 2015 році (на підставі частини другої пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Вважаючи, що відповідачем порушене право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності саме II групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при захисті Батьківщини, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

Другу групу інвалідності позивачу встановлено з 30 серпня 2017 року.

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

До моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі Закон № 1774-VIII) право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

Однак, з 01 січня 2017 року, після набрання чинності Закону №1774-VIII для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Відтак, статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка діяла на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, зокрема, у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17 та у справі № 820/1835/18.

Матеріалами справи підтверджено, що ІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_1 з 30 серпня 2017 року, в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, а тому суд відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.

При прийнятті постанови суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 квітня 2019 року у справі № 806/2192/18, від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня у справі № 820/2504/18.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду, викладених у даному рішенні.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що Київський міський військовий комісаріат діяв в межах наданих повноважень при наданні відмови, викладеній в листі від 25 вересня 2017 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 297 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя Т.І. Шейко