Справа № 200/2230/20-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 р. Справа№200/2230/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А., при секретарі - Оганянц О.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що він має статус інваліда третьої групи, є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Костянтинівському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як отримувач страхових виплат з 01.07.2019 року. Листом від 07.02.2020 року № 01-04/15-259, відповідач повідомив позивача про неможливість здійснення йому страхових виплат за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року у зв`язку з відсутністю порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Дії відповідача щодо невиплати страхових виплат у визначений період позивач вважає такими, що порушують його конституційні права, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку із чим він просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість по страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року із урахуванням компенсації, яка провадиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами відповідач зазначає, що позивач, маючи місце постійної реєстрації у м. Чистякове Донецької області, з 01.04.2001 року перебував на постійному обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Чистякове Донецької області. На підставі висновку медико-соціальної експертної комісії позивач має статус інваліда третьої групи (з 15.11.1994 року) та йому встановлено 70 % втрату професійної працездатності. 29.07.2019 року позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження йому раніше призначеної страхової виплати з 01.07.2019 року. До заяви позивач додав довідку, яка була видана Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, про фактичне місце реєстрації позивача по АДРЕСА_1 .

21.08.2019 року постановою Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області № 0525/75592/75592/68 продовжено позивачеві раніше призначену щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 3 840, 66 грн. Виплати призначено провадити з 01.07.2019 року безстроково. Відповідач вказує на те, що позивач отримує страхові виплати з 01.07.2019 року. Щодо невиплати позивачеві заборгованості зазначає, що суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в робочих органах виконавчої дирекції Фонду, в яких зберігались справи про страхові виплати до початку антитерористичної операції, в порядку, визначеному виконавчою дирекцією Фонду. Відповідач звертає увагу суду на той факт, що ОСОБА_1 у період з червня 2014 року по липень 2019 року до Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та їх відділень із заявою про продовження та нарахування йому страхових виплат не звертався.

Щодо негайного виконання рішення суду відповідач зазначає, що такі платежі здійснюються з Державного бюджету України або позабюджетних державних Фондів. Фонд соціального страхування є некомерційною самоврядною організацією, його кошти не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою від 03.03.2020 року Донецький окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі. Відстрочив позивачу сплату судового до ухвалення судового рішення по справі. Визнав поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та, як наслідок, його поновив. Прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи судом вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 25.03.2020 року.

Суд ухвалою відклав розгляд справи з 25.03.2020 року на 22.04.2020 року з метою надання можливості відповідачу для підготовки відзиву на позовну заяву та надання позивачу можливості надіслати відповідь на такий відзив, а відповідачу - заперечення.

Ухвалою від 22.04.2020 року суд відклав розгляд справи на 16 год 15 хв 29.04.2020 року.

Позивач, представник позивача та представник відповідача до судового засідання не з`явились, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорту серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Згідно з довідкою від 29.07.2019 року № 1425- фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідач підтверджує у відзиві, що позивач перебуває на обліку у Костянтинівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Також відповідач не заперечує, що позивачу страхові виплати не виплачувались саме з 01.06.2014 року по 01.07.2019 року.

Натомість, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Костянтинівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області не є юридичною особою та відноситься до відокремленого підрозділу юридичної особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Отже, саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є належним відповідачем у справі.

Як вбачається із довідки обласної МСЕК № 050846 Серії 2-18 АД від 15.11.1994 року та довідки ВТЕК Серії ВТЭ-3 № 001301 від 12.10.1989 року позивачу підтверджено встановлення втрати професійної працездатності на 70 відсотків у зв`язку із професійним захворюванням та встановлення третьої групи інвалідності безстроково (а.с. 15-16, 17).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 16.09.2002 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та учасників війни (а.с. 18).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, ОСОБА_1 29.07.2019 року звернувся із заявою про продовження йому раніше призначених страхових виплат до Костянтинівського міського відділення УВД ФСС України в Донецькій області (а.с. 54).

За наслідком розгляду поданої заяви позивача, своєю постановою від 21.08.2019 року № 0525/75592/75592/68 Костянтинівське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області продовжило позивачу раніше призначену грошову допомогу. Виплати постановлено провадити з 01.07.2019 року безстроково (а.с. 57).

Як вбачається з відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області () 19 серпня 2017 року припинено, а його правонаступником є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області ().

У відповідь на адвокатський запит стосовно причини та часу припинення страхових виплат потерпілому ОСОБА_1 від 21.01.2020 року Костянтинівське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області повідомило про відновлення страхових виплат позивачеві на підставі постанови від 21.08.2019 року з 01.07.2019 року (а.с. 20).

Відповідь аналогічного змісту на адвокатський запит надав і відповідач своїм листом від 07.02.2020 року № 01-04/15-259, а також додатково зазначив, що страхові виплати, які не виплачені позивачеві за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року обліковані та будуть виплачені після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку (а.с. 19).

Довідкою про доходи позивача, виданою Мангушським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області підтверджується факт нарахування та не виплати страхових виплат позивачу у період з червня 2014 року по червень 2019 року включно (а.с. 58).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Як встановлено судом, саме у період з червня 2014 року по червень 2019 року (включно) позивачу не виплачуються страхові виплати із посиланням на норми підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють здійснення виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

У відповідності до вимог ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 4 ст.47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Також суд звертає увагу на те, що у будь-якому випадку, хоча припинення страхових виплат могло мати місце й в інших випадках, передбачених іншим законом, воно можливе виключно на підставі рішення Фонду соціального страхування або за рішенням суду.

Суд зазначає, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, в силу положень статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Проте будь-яких положень щодо незастосування до внутрішньо переміщених осіб Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у собі не містить, а положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та Закону України "Про боротьбу з тероризмом" не містять вказівок про те, що ці закони є спеціальними по відношенню до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Суд констатує, що Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та Закон України "Про боротьбу з тероризмом" не визначають жодної спеціальної підстави для припинення виплати особі будь-якого виду соціальної виплати, у тому числі і страхові виплати, як і не наділяє органи фонду соціального страхування України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення страхових виплат, як це прямо встановлено Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" і тим більше, не встановлює права вчинити це автоматично на підставі інформації, отриманої від управління праці та соціального захисту населення, Держприкордонслужби або іншого державного органу про відсутність внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання чи про її повернення до покинутого місця проживання і не повернення назад.

Положеннями статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді страхових виплат, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії фонду соціального страхування на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Частиною 1 ст. 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про не доведення відповідачем правомірності невиплати позивачу Костянтинівським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області страхових сум за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року.

Проте під час розгляду справи судом встановлено, що страхові виплати позивачеві нараховувались, але не виплачувались. Зазначене вбачається із довідки про доходи позивача (а.с. 58).

Отже суд вважає за можливе з метою належного захисту прав позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року.

Також задоволенню підлягає позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам із нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне.

Частиною 7 статті 47 Закону України № 1105-XIV передбачено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). А саме, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (надалі - Порядок № 159).

Згідно із ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Пунктом 2 Порядку № 159 визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі страхових виплат). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області)) добровільно чи на виконання судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17), від 03.07.2018 (справа № 521/940/17), від 18.07.2018 (справи №№ 185/515/16-а(2-а/185/5/17), 490/6755/15-а) від 15.08.2018 (справа № 653/3356/17) та від 05.10.2018 (справа № 162/787/16-а).

Первинною умовою нарахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є наявність вини відповідача.

Враховуючи те, що судом встановлено, що невиплата страхових виплат позивачу з 01.06.2014 року відбулась з вини відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в частині виплати позивачу компенсації втрати частини доходів згідно постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року позивачу відстрочена сплата судового збору до ухвалення судового рішення по справі, у зв`язку із припиненням страхових виплат, яка є єдиним джерелом доходу позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що ухвалою суду позивачу була відстрочена сплата судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача 840, 80 грн на користь Державного бюджету України, як того вимагає ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 133, 139, 242, 244-250, 255, 262, 295, 297, 382 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2019 року з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) на користь Державного бюджету України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.05.2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити сторонам, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 КАС України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В.А. Голуб