Справа № 440/4925/19
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 р.Справа № 440/4925/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2020, (головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, повний текст складено 04.02.2020) по справі № 440/4925/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 №Ф-5303-50 на суму 26539,26 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 №Ф-5303-50.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Головне управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, а саме ст.ст. 72, 242 КАС України, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 8 ст. 9, абз. 1 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Зазначає про не врахування судом, що позивач має статус фізичної особи- підприємця та перебуває на обліку в ДПІ у м. Полтаві з 25.06.2001 на загальній системі оподаткування, доказів на підтвердження скасування реєстрації її в якості ФО-П не надано. Відсутність у позивача доходу від підприємницької діяльності не звільняє від сплати єдиного внеску. Відповідно до інтегрованої картки платника єдиного внеску станом на 31.10.2019 за позивачем обліковується заборгованість по сплаті єдиного внеску в сумі 26 539,26 грн, інформація щодо наявності у платника пільги по сплаті єдиного внеску відсутя, у зв`язку з чим відповідачем правомірно сформовано вимогу від 07.11.2019.

Крім того, зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано належних доказів, що підтверджують взаємозв`язок понесених витрат з наданими послугами.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В обґрунтування посилається на відсутність у неї обов`язку сплачувати єдиний внесок, оскільки вона в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець не зареєстрована, підприємницьку діяльність не веде, доходу не отримує та крім того, є найманим працівником та єдиний внесок сплачено її роботодавцем.

Також позивачем подано заяву по стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 500,00 грн. під час апеляційного розгляду справи.

27.04.2020 від Головного управління ДПС у Полтавській області до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, якою на території України установлено карантин.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та від 16.03.2020 № 215 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211" не припинено роботу органів державної влади як судів, так і центральних, місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, а лише переведено останніх на особливий режим роботи, рекомендовано забезпечити організацію позмінної роботи працівників, а за технічної можливості - також роботи в режимі реального часу через Інтернет, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний організувати свою роботу таким чином, щоб забезпечити виконання покладених на нього повноважень.

Отже, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та від 16.03.2020 № 215 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211" відповідач як орган державної влади, зобов`язаний організувати свою роботу таким чином, щоб забезпечити виконання покладених на нього повноважень, а відтак, посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, як на підставу для відкладення судового засідання, є неприйнятним.

Колегія суддів зазначає, що явка відповідача в судове засідання судом обов`язковою не визнавалася, Головне управління ДПС у Полтавській області не було позбавлене права подати додатково письмові пояснення по суті справи або повідомити про наявність інших доказів правомірності своїх дій, які не були раніше подані до суду, якщо б вважали це за необхідне.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, беручи до уваги, що апеляційне провадження ініційоване саме відповідачем, який виклав свої доводи в апеляційній скарзі, враховуючи можливість розгляду справи без надання усних пояснень представником Головного управління ДПС у Полтавській області, з метою дотримання строку розгляду справи, встановленого ст.309 КАС України, колегія суддів зазначає, що причини, викладені в клопотанні, не є поважними для відкладення розгляду справи за клопотанням суб`єкта владних повноважень, та вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін.

Позивач подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 27.11.2018 та 18.06.2019 відповідачем відносно ОСОБА_2 сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5303-50, №Ф-5303-50У на суму 15 819,54 грн, №Ф-5303-50 на суму 21 030,90 грн, №Ф-5303-50У на суму 5211,36 грн (а.с. 55-58).

Станом на 31.10.2019 в інтегрованій картці платника по єдиному внеску за ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 26 539,26 грн (а.с. 78).

07.11.2019 Головним Управлінням ДПС у Полтавській області відносно ОСОБА_2 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5303-50 на суму 26 539,26 грн (а.с. 76)

З інтегрованої картки платника податків вбачається, що борг складається за період 2017 р., 2018 р., І-ІІІ квартали 2019 р. та складається із сум:

09.02.2018- 8448,00 грн. за 2017 рік;

-19.04.2018р.- 2 457,18 грн. за 1 квартал 2018 року;

-19.07.2018р.- 2 457,18 грн. за 2 квартал 2018 року;

- 19.10.2018р.- 2 457,18 грн. за 3 квартал 2018 року;

-21.01.2019р.- 2 457,18 грн. за 4 квартал 2018 року;

-19.04.2019р.- 2 457,18 грн. за 1 квартал 2019 року;

-19.07.2019р.- 2 457,18 грн. за 2 квартал 2019 року;

- 21.10.2019р.- 2 457,18 грн. за 3 квартал 2019 року.(а.с.78-79)

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_2 (в 2006 році у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець з 25.06.2001, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності- фізичної особи (а.с. 17, 19).

Записів щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який почав формуватися з 01.07.2004, не містить, що підтверджується витягом з реєстру(а.с. 16).

Також судом встановлено, що позивач , в спірний період з 2017 р. до ІІІ кварталу 2019 р. включно працювала бухгалтером в ТОВ НВП "Агрогазсервіс", яким як роботодавцем сплачувався за ОСОБА_1 єдиний внесок, що підтверджується копією трудової книжки та відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за Формою ОК-7 (а.с. 20-22).

Позивач, не погоджуючись з вимогою відповідача від 07.11.2019, звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем, тому відповідачем безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 №Ф-5303-50.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Отже, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Крім того, згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, по справі № 520/3939/19, від 23.01.2020 по справі № 480/4656/18.

В спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога контролюючого органу сформована за період 2017 р., 2018 р., І-ІІІ квартали 2019 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте відповідачем не надано доказів здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності та отримання доходу в період 2017 до третього кварталу 2019 року, а також доказів на спростування висновків суду про сплату роботодавцем за найманого працівника ОСОБА_1 єдиного внеску.

Доводи апелянта, що суми заборгованості позивача зі сплати єдиного внеску, визначені вимогами відповідача від 27.11.2018,18.06.2019, є узгодженими, колегія суддів вважає помилковими, оскільки останні оскаржені позивачем в судовому порядку до Полтавського окружного адміністративного суду (справа №440/4705/19).

Як вірно зазначено судом першої інстанції в спірний період ОСОБА_1 одночасно була зареєстрована як фізична особа-підприємець та була найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування , що не заперечується податковим органом та підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами не встановлено. ГУ ДПС у апеляційній скарзі, а так само у письмових заявах по суті справи під час її розгляду судом першої інстанції про наявність таких доходів не зазначало, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача протягом 2017 - 3 квартал 2019 років доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих від ТОВ " Науково-виробниче підприємство "Агрогазсервіс", не підлягають доказуванню.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017 рік та три квартала 2019 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною, а тому суд першої інстанцій правильно застосував норм матеріального права, та задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо доводів апелянта про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, позивачем до суду надано ордер на надання правової допомоги, договір про надання правничої допомоги № 01-11/12/19 від 11.12.2019, квитанцію про оплату правничої допомоги згідно договору № 01-11/12/19 від 11.12.2019 на суму 35000,00 грн, рахунок на оплату послуг, детальний опис робіт (наданих послуг) від 28.12.2019, акт виконаних робіт від 28.12.2019 (а.с. 29-35).

Відповідно до ч.1 п. 1 ч. 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18.

Доводи апелянта про не підтвердження позивачем належними доказами взаємозв`язку понесених витрат з наданими послугами, необґрунтовану оплату послуг колегія суддів вважає необґрунтованими, тому як в апеляційній скарзі апелянт не зазначає в чому саме полягає відсутність зв`язку.

Згідно п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Колегія суддів зазначає, що згідно наданих позивачем доказів вбачається, що адвокатом надавалися послуги по складанню позову, вивчення законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, наданню консультацій та роз`яснень позивачу.

Отже, надані послуги з правової допомоги пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, у зв`язку з чим правомірно стягнені судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачем надано: ордер на надання правової допомоги в Другому апеляційному адміністративному судів, договір про надання правничої допомоги № 01-12/03/20 від 13.03.2020, квитанцію № 4865 від 25.03.2020, рахунок на оплату послуг, виписку по рахунку, детальний опис робіт (наданих послуг), акт виконаних робіт (а.с. 129, 142-148).

Згідно п. 2.1 договору про надання правничої допомоги № 01-12/03/20 від 13.03.2020 розмір гонорару за годину роботи становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 3 500,00 грн.

Згідно акту виконаних робіт від 02.04.2020 вбачається, що адвокатом всього витрачено часу 5 год 00 хв, загальна вартість наданих послуг складає 3500,00 грн. Зокрема адвокатом:

- підготовлено відзив на апеляційну скаргу по справі № 440/4925/19, обговорено відзив з Клієнтом та внесення виправлень, доповнень за бажанням Клієнта витрачено 2 год;

- здійснено пошук та вивчення законодавчих та нормативно правових актів витрачено 1 год;

- надано усні консультації, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорено хід ведення справи з Клієнтом витрачено 1 год;

- підготовлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу витрачено 1 год.

Отже, надані апеляційному суду докази підтверджують вартість витрат на правову допомогу на суму 3 500,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат,

Таким чином, з огляду на наведені положення законодавства, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності, співмірності та розумності судових витрат, докази, надані на підтвердження зазначених витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року по справі № 440/4925/19 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (, 36000, м. Полтава, вул. Європейська, 4) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 30.04.2020 року