Справа № 640/23768/19
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року м. Київ № 640/23768/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ради суддів України про визнання припиненими повноважень та скасування рішень, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: суддя Вищого антикорупційного суду України Маслов Віктор Васильович, суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду України Чорна Валерія Вікторівна, суддя Касаційного адміністративного суду Верховного Суду Жук Андрій Володимирович, суддя Касаційного господарського суду Верховного Суду Власов Юрій Леонідович, суддя Касаційного кримінального суду Верховного Суду Єремейчук Сергій Володимирович, суддя Касаційного цивільного суду Верховного Суду Калараш Андрій Андрійович,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Ради суддів України (далі - відповідач, РСУ), в якому просить суд:

- визнати діючий склад Ради суддів України нелегітимним;

- привести склад Ради суддів України у відповідність до положень статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом визнання припиненими повноважень членів Ради суддів України, а саме: Маслова Віктора Васильовича , який є суддею Вищого антикорупційного суду України з 11.04.2019; Чорної Валерії Вікторівни , яка є суддею Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду України з 11.04.2019; Жука Андрія Володимировича , який є суддею Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду з 07.05.2019, Власова Юрія Леонідовича , який є суддею Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду з 07.05.2019, Єремейчука Сергія Володимировича , який є суддею Верховного Суду у складі Касаційного кримінального суду з 07.05.2019, Калараша Андрія Андрійовича , який є суддею Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду з 07.05.2019;

- скасувати всі рішення Ради суддів України, що були прийняті за участю вказаних членів з 11.04.2019 (за участю Маслова Віктора Васильовича та Чорної Валерії Вікторівни ) та з 07.05.2019 (за участю в т.ч. Жука Андрія Володимировича, Власова Юрія Леонідовича, Єремейчука Сергія Володимировича, Калараша Андрія Андрійовича ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що склад Ради суддів України з 11.04.2019 є нелегітимним, що свідчить про порушення основоположного принципу формування Ради, оскільки з моменту обрання відповідних членів останні перейшли працювати до інших судів поза межами критеріїв квотності. Позивач покликається на порушення ч. 2 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів України», отже стверджує, що з метою недопущення порушень законності існує необхідність приведення складу Ради суддів України у відповідність до вимог Закону шляхом визнання припиненими повноважень її окремих членів.

На думку позивача, нелегітимність складу Ради суддів України випливає на реалізацію його права на судовий захист як пересічного громадянина, адже неможливо визнати законною діяльність суддів, засновану в тому числі на врахуванні рішень Ради суддів України, які прийняті всупереч Закону.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2019 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/23768/19. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2019 залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача суддю Вищого антикорупційного суду України Маслова Віктора Васильовича , суддю Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду України Чорну Валерію Вікторівну, суддю Касаційного адміністративного суду Верховного Суду Жука Андрія Володимировича, Касаційного господарського суду Верховного Суду Власова Юрія Леонідовича, суддю Касаційного кримінального суду Верховного Суду Єремейчука Сергія Володимировича, суддю Касаційного цивільного суду Верховного Суду Калараш Андрія Андрійовича.

22 січня 2020 року від Ради суддів України на виконання ухвали окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 640/23768/19 надано належним чином засвідчені копії рішень Ради суддів України, що прийняті з 11 квітня 2019 року за участю членів Ради суддів України Маслова Віктора Васильовича , Чорної Валерії Вікторівни та з 07 травня 2019 року за участю членів Ради суддів України Жука Андрія Володимировича, Власова Юрія Леонідовича, Єремейчука Сергія Володимировича, Калараша Андрія Андрійовича.

24.01.2020 від третьої особи Єремейчука С.В. подано пояснення по суті позову, а 27.01.2020 від третіх осіб Жука А.В. та Маслова В.В . Інші особи своїм правом подати пояснення по суті позовних вимог не скористалися.

У всіх зазначених поясненнях по суті позовних вимог треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, просили суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог про скасування всіх рішень Ради суддів України, що були прийняті з 11.04.2019 (за участю Маслова Віктора Васильовича та Чорної Валерії Вікторівни ) та з 07.05.2019 (за участю в т.ч. Жука Андрія Володимировича, Власова Юрія Леонідовича, Єремейчука Сергія Володимировича, Калараша Андрія Андрійовича), в іншій частині позовних вимог - відмовити.

04.02.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, клопотання про закриття провадження у справі та докази надіслання (вручення) вказаних документів іншим учасникам справи. На думку Ради суддів України, позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з підстав викладених у відзиві.

Відповідач у відзиві також вказав, що позивачем пропущено щодо частини позовних вимог строк звернення до суду, оскільки події, які вказані позивачем у позові та дії, які ним оскаржуються, мали місце починаючи з квітня 2019 року, однак з позовом до суду останній звернувся лише 02 грудня 2019 року.

Одночасно з відзивом, Рада суддів України подала клопотання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині скасування всіх рішень Ради суддів України, що були прийняті за участю всіх вказаних членів, покликаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 804/4177/17, вказуючи, що рішення Ради суддів України є діяльністю органу суддівського самоврядування, що за вищенаведеним висновком унеможливлює здійснення судового розгляду взагалі.

Окрім того, відповідач звернув увагу суду, що позивачем не було оплачено судовим збором вимоги про скасування кожного з 87 рішень, які були ухвалені Радою суддів України за спірний період.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

З огляду на завершення терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Правові засади, організаційні форми, склад та порядок формування органів суддівського самоврядування визначається Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування та діє як виконавчий орган з`їзду суддів України.

Згідно частини 2 статті 133 Закону "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Раду суддів України обирає з`їзд суддів України.

До складу Ради суддів України входять:

1) одинадцять суддів від місцевих загальних судів;

2) чотири судді від місцевих адміністративних судів;

3) чотири судді від місцевих господарських судів;

4) чотири судді від апеляційних судів з розгляду цивільних, кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення;

5) два судді від апеляційних адміністративних судів;

6) два судді від апеляційних господарських судів;

7) по одному судді від вищих спеціалізованих судів;

8) чотири судді Верховного Суду.

Відповідно до частини 4 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що не можуть бути обраними до Ради суддів України судді, які обіймають адміністративні посади в судах або є членами Вищої ради правосуддя чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. У разі обрання члена Ради суддів України на адміністративну посаду в суді його повноваження у Раді суддів України припиняються.

Як встановлено судом, та не заперечується позивачем, діючий склад Ради суддів України, був обраний повноважним органом - XV черговим з`їздом суддів України та відповідно до встановлених частиною другою статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів України» вимог щодо квотності (пропорційності представництва).

Частиною 7 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що повноваження та порядок роботи Ради суддів України визначаються законом та положенням про Раду суддів України, затвердженим з`їздом суддів України.

Водночас, Положення про Раду суддів України, затверджене Рішенням X Позачергового З`їзду суддів України не містить норм, які б передбачали припинення повноважень члена Ради суддів України у випадку призначення останнього до суду іншої інстанції або юрисдикції.

Таким чином, слід зазначити, що положення законодавства визначають єдиний випадок, коли припиняються повноваження члена Ради суддів України, а саме у разі обрання члена Ради суддів України на адміністративну посаду в суді.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що норми чинного законодавства не містять положень щодо припинення повноважень члена Ради суддів України у разі призначення останнього до суду іншої юрисдикції чи інстанції, у зв`язку з чим позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими.

Оцінюючи наявність стверджуваного позивачем порушення його права та інтересів, які б підлягали судовому захисту, суд зважає на таке.

Згідно із статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 26 червня 2018 року у справі № 802/1064/17-а, від 03 липня 2018 року у справі № 826/16634/16.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 822/3345/17 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача, при цьому захист порушеного права на майбутнє не допускається.

Вказане повністю відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Суд зазначив, що право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], № 29381/09 та № 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Бердєн проти Сполученого Королівства п. 33, від 29 квітня 2008).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Також суд зазначає, що позивачем не доведено безпосередній вплив діяльності складу Ради суддів України та прийняття ним відповідних рішень з 11.04.2019 на відсутність можливості реалізовувати ним право на судовий захист, що є визначальним у питанні встановлення порушеного права позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, при вирішенні цієї справи, суд не встановив ознак законного інтересу позивача, який може бути предмет захисту у цій справі.

Таким чином, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 у справі № 822/3345/17 і відсутність порушеного права чи законного інтересу, який би підлягав судовому захисту, суд також дійшов висновку про необґрунтованість позову і відсутність підстав для його задоволення.

Перевіряючи наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування рішень Ради суддів України, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно з пунктом першим частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб і суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідач та треті особи у своїх поясненнях вказували на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування всіх рішень Ради суддів України, що були прийняті за участю всіх вказаних членів не можуть бути предметом судового розгляду взагалі. При цьому, покликались на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 № 804/4177/17, в якій сформульовано висновки відносно відсутності компетенції суду адміністративної юрисдикції розглядати спір щодо визнання незаконним та скасування рішення органу суддівського самоврядування.

Відповідач та треті особи вважають, що зміст спірних правовідносин у справі за позовом ОСОБА_1 в частині скасування всіх рішень Ради суддів України, що були прийняті за участю всіх вказаних членів, є тотожними до правовідносин, що розглядались у справі № 804/4177/17, оскільки рішення Ради суддів України є діяльністю органу суддівського самоврядування, що за вищенаведеним висновком Великої Палати Верховного Суду унеможливлює здійснення судового розгляду взагалі.

Суд не погоджується із позицією викладеною у клопотаннях про закриття провадження у справі та не може враховувати висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.03.2019 у справі № 804/4177/17, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 9 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, на наступний день після їх прийняття оприлюднюються на офіційному веб-порталі судової влади.

Рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування, крім з`їзду суддів України. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з`їздом суддів України або в судовому порядку.

Таким чином, прямою нормою Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено право оскарження рішень Ради суддів України в судовому порядку, при цьому суд відзначає, що у справі № 804/4177/17 предметом спору було визнання незаконним і скасування рішення органу суддівського самоврядування - зборів суддів Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а не Ради суддів України.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, із застосуванням пункту 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також зважаючи на те, що судом встановлено відсутність порушення прав позивача рішеннями Ради суддів України, прийнятими з 11.04.2019, суд не надає оцінку таким рішенням.

Відносно пропущення позивачем строку звернення до суду, про що вказував відповідач у відзиві на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Строки звернення до суду визначені ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За твердженням позивача, підставою для звернення з позовом став факт публікації в мережі Інтернет статті за наслідками проведення позачергового засідання Комітету Верховної Ради України з питань правової політики, що відбулося 27 листопада 2019 року. Отже, саме з цього моменту позивач вважав, що відбулося порушення його прав та законних інтересів. З позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва 02.12.2019, тобто в межах строку звернення до суду, встановленого нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо доводів відповідача про несплату позивачем судового збору за кожну немайнову вимогу, а саме за скасування кожного з 87 рішень Ради суддів України, суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що на стадії подання позову до адміністративного суду позивачем не були заявлені вимоги про скасування кожного рішення окремо, а в позовній заяві заявлена одна вимога щодо скасування усіх рішень, ухвалених після 11.04.2019 (щодо участі Маслова Віктора Васильовича та Чорної Валерії Вікторівни ) та з 07.05.2019 (щодо участі в т.ч. Жука Андрія Володимировича, Власова Юрія Леонідовича, Єремейчука Сергія Володимировича, Калараша Андрія Андрійовича). Таким чином, задля уникнення створення учасникові процесу перешкод у доступі до правосуддя, судом було відкрито провадження у справі, враховуючи також той факт, що ухвалою суду від 06.12.2019 позовну заяву було залишено без руху з інших підстав та позивачем усувались недоліки. Такий підхід, на переконання суду, узгоджується із принципом верховенства права, закріпленим у частині третьої статті 6 КАС України, є за даних обставин справедливим та таким, що виправдовує правомірні сподівання особи на розгляд її справи судом у розумний строк.

Суд звертає увагу на те, що позивачем у заяві про усунення недоліків позовної заяви, поданої до суду 27.12.2019 було вказано про можливість уточнення позовних вимог та здійснення доплати необхідної суми судового збору.

Водночас, після подання на виконання ухвали від 14.01.2020 витребуваних судом рішень Ради суддів України, позивачем не уточнювались позовні вимоги, не сплачувався судовий збір окремо за кожну вимогу про скасування 87 рішень. На думку суду, такі позовні вимоги про скасування окремих 87 рішень Ради суддів України взагалі не можуть вважатись такими, що заявлені позивачем до розгляду.

Отже, суд вирішив здійснити розгляд справи по суті, виходячи із заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а судові витрати, пов`язані з розглядом справи, розподілити за результатами такого розгляду відповідно до статті 139 КАС України.

З огляду на відмову в позові та згідно із ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Ради суддів України (місцезнаходження: 01016, м. Київ, вул. Липська, 18/5) про визнання припиненими повноважень - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Т.П. Балась