Справа № 300/598/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" квітня 2020 р. справа № 300/598/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області (далі відповідач, Управління ДСНС в Івано-Франківській області) про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2017 рік; додаткові оплачувані відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років за 2016-2017 роки; допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі грошового забезпечення; стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходила службу в Управлінні ДСНС в Івано-Франківській області та після її звільнення 12.02.2020 їй у порушення вимог частини 25 статті 129 Кодексу цивільного захисту України не компенсовано щорічну основну відпустку за 2017 рік; не надано допомогу на оздоровлення в межах грошового забезпечення за 2017 рік згідно наказу МВС України від 23.04.2015 №475; не компенсовано додаткові оплачувані відпустки за 2016 та 2017 роки, як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років (20 календарних днів). На переконання позивача, невиплата відповідачем вказаних компенсацій та допомоги суперечить приписам Кодексу цивільного захисту України, Положенню про проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 593 від 11.07.2013, та Кодексу законів про працю України. З наведених підстав просить позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
15.04.2020 відповідач подав суду відзив, згідно змісту якого представник відповідача із заявленими позовними вимогами не погоджується та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує на те, що відпустка, надається за поточний календарний рік, а у виняткових випадках за минулий рік у першому кварталі наступного року. ОСОБА_1 всупереч вимог пункту 142 Положення №593 не звергалася з рапортом у встановленому порядку до відповідача про надання відпусток, у зв`язку із чим і не видавався відповідний наказ по особовому складу. Водночас, позивач подавала до Управління ДСНС в Івано-Франківській області рапорти від 31.07.2017, від 24.04.2018, від 23.04.2019) про надання їй відпусток без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) згідно пункту 3 статті 25 Закону України «Про відпустки». На підставі даних рапортів, їй було надано дані відпустки у період з 07.08.2017по 11.02.2020. Рапорту від ОСОБА_1 з проханням надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення до відділу персоналу також не надходило. Крім того, представник відповідача зазначає, що відповідно до частини 25 статті 129 Кодексу цивільного захисту України, у рік звільнення зазначених у частинах двадцять третій, двадцять четвертій цієї статті осіб рядового та начальницького складу цивільного захисту із служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Тобто грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки за поточний рік, а не щорічних основних і додаткових відпусток за попередні роки. Також відповідач вважає, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального законодавства, а не загальними нормами Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці». За наведених обставин, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 45-52).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши та оцінивши в сукупності позовну заяву, відзиви та письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 02.12.2011 проходила службу в органах і підрозділах Держтехногенбезпеки України на підставі контракту МНС України про проходження служби в органах і підрозділах цивільного захисту №1/11 від 02.12.2011, укладеного терміном на три роки (а.с. 7).
В жовтні 2013 року укладено зміни до даного контракту (а.с. 9).
02.12.2014 між позивачем та Управлінням ДСНС України в Івано-Франківській області укладено новий контракт про проходження служби цивільного захисту терміном на 10 років (а.с. 10-11).
Надалі згідно рапортів позивача від 31.07.2017 (а.с. 56), від 24.04.2018 (а.с. 57), від 23.04.2019 (а.с. 58), Управління ДСНС України в Івано-Франківській області надавало ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) згідно пункту 3 статті 25 Закону України «Про відпустки», що підтверджується копіями витягів з наказів УДСНС України в Івано-Франківській області (по особовому складу) від 02.08.2017 за №258 (а.с. 12), від 03.05.2018 за №167 (а.с. 13) та від 02.05.2019 за №166 (а.с. 14).
12.02.2020 наказом №62 (по особовому складу) капітана служби цивільного захисту ОСОБА_2 , фахівця відділу контролю за особливо важливими об`єктами та активних і пасивних засобів безпеки центру забезпечення діяльності Управління ДСНС України в Івано-Франківській області звільнено зі служби з виключенням із кадрів ДСНС України за підпунктом 5 пункту 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу від 11.07.2013 за №593 (а.с. 59).
При звільненні позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки відповідачем не виплачено.
ОСОБА_1 звернулася до відповідача із зверненням від 03.03.2020, в якому просила виплати їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік, додаткові оплачувані відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років за 2016-2017 роки, а також допомогу на оздоровлення за 2017 рік (а.с. 16).
Відповідач листом від 11.03.2020 за №П-65/37-14 повідомив ОСОБА_1 , що у зв`язку з тим, що позивач перебувала у відпустці без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною, у році звільнення у неї немає періоду для розрахунку тривалості щорічної основної відпустки для виплати компенсації. Крім того, вказано, що у 2017 році з рапортом про надання допомоги на оздоровлення позивач не зверталася, а тому не було підстав для підготовки наказу про надання зазначеної допомоги та її виплати (а.с. 27-28).
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2017 рік, додаткові оплачувані відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років за 2016-2017 роки, а також допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі грошового забезпечення, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом для захисту порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 101 Кодексу цивільного захисту України, служба цивільного захисту це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період. Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України №593 від 11.07.2013 затверджено Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (далі Положення №593).
Згідно пункту 3 Положення №593, особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.
Пунктами 137, 138 даного Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу мають право, зокрема, на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів за наявності вислуги до 10 років, 35 календарних днів - за наявності вислуги від 10 до 15 років, 40 календарних днів за наявності вислуги від 15 до 20 років та 45 календарних днів - за наявності вислуги більше 20 років, а також на інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до пункту 140 Положення №593, щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано через виняткові обставини. Щорічна основна відпустка тривалістю 40 і більше календарних днів на прохання особи рядового і начальницького складу може бути поділена на дві частини за умови, що основна її частина становить 30 календарних днів.
Аналогічні положення містить стаття 129 Кодексу цивільного захисту України.
На виконання пункту 142 Положення №593, рапорт про надання щорічної основної відпустки подається відповідному керівникові (начальникові) особою рядового і начальницького складу не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком строку відпустки. На підставі рапорту видається наказ по особовому складу не пізніше ніж за один тиждень до встановленого графіком строку відпустки.
Щодо грошової компенсації за додаткові відпустки як матері, що має двох неповнолітніх дітей до 15 років за 2016-2017 роки, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 148 Положення №593, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового і начальницького складу на підставах та в порядку, встановленому законодавством.
Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач має неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим відповідно до витягів з наказів УДСНС України в Івано-Франківській області (по особовому складу) від 02.08.2017 за №258 (а.с. 12), від 03.05.2018 за №167 (а.с. 13) та від 02.05.2019 за №166 (а.с. 14), Управління ДСНС України в Івано-Франківській області надавало ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) для догляду за дитиною.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 за №504/96-ВР (далі Закон №504/96) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону «Про відпустки», жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Тобто, жінка, яка працює (в даному випадку ОСОБА_1 ) має право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати, як мати, що має двох неповнолітніх дітей до 15 років.
Суд звертає увагу, що порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту під час проходження служби ОСОБА_1 регулювався Інструкцією про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою Наказом МВС України №475 від 23.04.2015 (далі Інструкція №475) (чинна до 14.09.2018, тобто до моменту, коли позивачу надали відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) для догляду за дитиною).
На сьогодні ж чинною є Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту від 20.07.2018 №623 (далі Інструкція №623).
Розділ XIV Інструкції №475 встановлює порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту за час відпустки.
Так, згідно з пунктом 1 зазначеного розділу, особам рядового і начальницького складу, які відповідно до чинного законодавства України мають право на відпустки із збереженням грошового забезпечення (щорічні відпустки, у тому числі під час навчання у навчальних закладах цивільного захисту; додаткові відпустки у зв`язку з навчанням у навчальних закладах цивільного захисту та інших вищих навчальних закладах без відриву від служби, а також у зв`язку з допуском до складання вступних іспитів у навчальні заклади цивільного захисту та інші вищі навчальні заклади; для лікування у зв`язку з хворобою; відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; інші додаткові відпустки, що визначені відповідними законами України), грошове забезпечення виплачується за весь період цих відпусток. Тривалість щорічної основної відпустки у році початку служби обчислюється відповідно до частини сьомої статті 129 Кодексу цивільного захисту України.
Пунктами 2, 3 Розділу XIV Інструкції №475 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які вибули у додаткові відпустки без збереження грошового забезпечення (соціальні відпустки; відпустки в разі, коли дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; інші додаткові відпустки без збереження грошового забезпечення, що визначені законами України), за час перебування в цих відпустках грошове забезпечення не виплачується.
Особам рядового і начальницького складу за час перебування у відпустках для догляду за дитиною грошове забезпечення не виплачується. Особам рядового і начальницького складу, яким надається додаткова відпустка без збереження грошового забезпечення, призначається державна допомога для догляду за дитиною згідно із Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».
Особам рядового і начальницького складу за час відпусток, зазначених у пункті 1 цього розділу, грошове забезпечення виплачується в розмірі, встановленому за основною (а не тимчасовою) штатною посадою на день вибуття у відпустку.
Якщо в період перебування у відпустках, зазначених у пункті 1 цього розділу, в особи рядового або начальницького складу змінено оклад за займаною посадою, виникло право на збільшення окладу чи надбавки за вислугу років або їй присвоєно чергове спеціальне звання начальницького складу, то після повернення з відпустки проводиться відповідний перерахунок. Перерахунок не проводиться, якщо в період перебування у відпустці посадовий оклад особи рядового і начальницького складу змінився у зв`язку з призначенням її на іншу посаду.
Аналогічні положення містять пункт 1-3 розділу XХV Інструкції №623.
Оскільки позивач у відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) для догляду за дитиною пішла з 07.08.2017, то до вказаного періоду вона мала право на отримання щорічної основної відпустки та інших додаткових відпусток, передбачених законодавством, зокрема відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років.
Суд зазначає, що Положення №593 та Інструкція №475 є спеціальними нормативним актами, які регулюють питання надання особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту відпусток, їх тривалість, оплати грошового забезпечення, а також, у разі звільнення, виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної чи додаткової відпустки за поточний рік. При цьому, питання надання невикористаних днів щорічної основної чи додаткової відпустки у минулих роках, так само, як і питання виплати грошової компенсації за їх невикористання, вказаними актами не врегульовані.
В той же час, Кодекс цивільного захисту України, який регулює відносини, в тому числі, пов`язані з функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, містить норму, згідно якої, у рік звільнення осіб рядового та начальницького складу цивільного захисту, які звільняються зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки (частина 25 статті 129).
Тобто, ця норма закріплює право особи рядового та начальницького складу цивільного захисту на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної або додаткової відпустки не тільки у році звільнення, а й в інших (минулих) роках.
Крім того, варто зазначити, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За таких обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин стосовно виплати особам рядового та начальницького складу цивільного захисту грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у минулих роках, також мають застосовуватись і норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».
Посилання відповідача на лист Верховного Суду України від 23.03.1998 за №1-5/83 та Міністерства праці та соціальної політики України від 13.02.2008 за №1125/2/14-08/06 щодо неможливості розповсюдження на дані правовідносини загальних трудових норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці» суд не бере до уваги, оскільки ці листи не є нормативно-правовими актами і не відносяться до джерел права, які застосовуються судом. Вказані листи носять інформаційний та рекомендаційний характер.
Статтею 83 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містяться і в частині 1 статті 24 Закону України «Про відпустки».
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що особи рядового і начальницького складу цивільного захисту, у разі звільнення зі служби, мають право на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних основних або додаткових відпусток, незалежно від того в якому році/роках ця відпустка не була використана. При цьому, суд зазначає, що неврегульованість питання виплати такої компенсації у Положенні №593 та Інструкції №475 (з 14.09.2018 Інструкції №623), не можуть бути підставою для позбавлення осіб згаданого права.
В даному випадку, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що позивачем у 2017 році не було використано щорічну основну відпустку, а за 2016-2017 роки не використано додаткову оплачувану відпустку як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити допомогу на оздоровлення за 2017 рік в розмірі грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 129 Кодексу цивільного захисту України, особам рядового і начальницького складу цивільного захисту надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового і матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова КМУ №704) затверджена схема тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту згідно з додатком 6.
Пунктом 2 Постанови КМУ №704 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 Постанови КМУ №704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі державні органи).
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови КМУ №704, надане право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
За положенням пунктів 7 та 8 Постанови КМУ №704, видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів. Умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.
Згідно пунктів 1, 2 розділу XXX Інструкції №623, особам рядового і начальницького складу, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні органу управління (підрозділу), за рішенням керівника органу управління (підрозділу) один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірах їх місячного грошового забезпечення. Підставами для виплати особам рядового і начальницького складу допомоги для оздоровлення є їх рапорт із проханням надати зазначену матеріальну допомогу та відповідний наказ керівника органу управління (підрозділу) на здійснення виплати грошової допомоги для оздоровлення.
Зі змісту вказаних норм законодавства випливає, що матеріальна допомога для оздоровлення надається один раз на рік, за наявності мотивованого рапорту особи з проханням надати їй зазначену матеріальну допомогу. Умовою для надання особі матеріальної допомоги для оздоровлення є відповідне мотивоване рішення керівника (начальника) на здійснення виплати зазначеної матеріальної. Для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань підставою є також наявність видатків в межах фонду грошового забезпечення для виплати такої допомоги.
При цьому, допомога надається в разі набуття права на щорічну основну відпустку, або без вибуття у відпустку за рапортом.
Фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.
Отже, за положенням Постанови КМУ №704 та розділу ХХХ Інструкції №623, виплата допомоги для оздоровлення віднесена до права керівника державного органу, шляхом прийняття відповідного рішення на підставі рапорту особи про виплату такої допомоги.
Під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про подання позивачем мотивованого рапорту про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік, який міг бути підставою для прийняття керівником органу рішення про надання такої допомоги при наявності фінансування на ці цілі.
Крім того, згідно рапорту начальника відділу персоналу УДСНС України в Івано-Франківській області від 14.04.2020, в період з 2017 по 2020 рік до відділу персоналу не надходило жодного рапорту від ОСОБА_1 з приводу надання їй, зокрема, матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, в цей період, до відділу персоналу Управління надходили від ОСОБА_1 рапорти від 31.07.2017, 24.04.2018. 23.04 2019 про на відпусток без збереження заробітної плати (грошового убезпечення) згідно з пунктом 3 статті 25 Закону України «Про відпустки». На підставі даних рапортів, їй надано дані відпустки у період з 07.08.2017 по 11.02.2020 (а.с. 60).
Отже, за відсутністю рапорту, керівником обґрунтовано не приймалося рішення про виплату матеріальної допомоги для оздоровлення відносно позивача.
Стосовно заявлених вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (зокрема, затримку виплати компенсації за невикористану відпустку, яка не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
За правилами частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 за №95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку норми КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що обов`язок підприємства виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по «день фактичного розрахунку» пов`язаний безпосередньо з фактом фактичного розрахунку, що відсутнє по даній адміністративній справі.
Нормами КЗпП України та іншими нормами законодавства не передбачено проміжного стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У зв`язку з відсутністю факту фактичного розрахунку із зазначенням конкретного дня фактичного розрахунку, по справі відсутні підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, що виключає наявність обов`язку відповідача виплатити середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку.
Як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за весь час не виплати у повному обсязі компенсації за не використану щорічну основну та додаткову відпустку по день винесення рішення судом по справі.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в справі №6-144ц13, відповідно до якої не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Тобто, Верховний Суд України також у своєму рішенні зазначив, що середній заробіток повинен стягуватися за «весь період невиплати» власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
По даній адміністративній справі «весь період невиплати» не визначений, оскільки відсутня подія фактичного розрахунку, що вказує на передчасність заявлення вимог про стягнення відповідних сум на підставі статті 117 КЗпП України та є підставою для відмови з задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
У відповідності до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до часткового задоволення.
Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався у зв`язку із звільненням від його сплати на підставі приписів статті 8 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.