Справа № 826/17545/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Київ № 826/17545/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:
за позовомДочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт"-Державне підприємство "Укроборонсервіс"
до третя особа Управління праці та соціального захисту населення Печерської в місті Києві державної адміністрації Державна казначейська служба України
провизнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, в якому просило суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у неприйнятті звітів, наданих позивачем листом від 13.06.2018 вих. №29/3.3.1-4649; зобов`язати відповідача прийняти звіти позивача про фактичні витрати на виплату компенсації за період березень 2014 року липень 2015 року та виплатити позивачу компенсацію в сумі 506 775,56 грн. за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог ДП «Укроборонсервіс» зазначило, що відповідно до законодавства у 2014 та 2015 роках виплатило працівникам підприємства, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, середній заробіток у розмірі 506 775,56 грн., який зберігається за ними на час призову. З метою отримання компенсації таких виплат відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105, позивач направив до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації відповідні звіти, які останнім йому безпідставно повернуті та відмовлено у виплаті коштів.

Такі дії відповідача позивач уважає необґрунтованими, оскільки гарантії для працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період визначені нормами законодавства, які не були визнані неконституційними. При цьому, як стверджує позивач, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, про що свідчить відповідна судова практика, зокрема: ухвала Вищого адміністративного суду України від 28.02.2017 у справі №К/800/5808/17 та з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», відповідно до якого держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в її задоволенні з огляду на необґрунтованість. Зокрема, зазначив, що відповідно до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 до Порядку виплати компенсації за 2014-2015 роки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105, роботодавці, які не одержали у 2015 році в повному обсязі компенсації з Державного бюджету у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу на особливий період за 2014-2015 роки, мають можливість одержати її за рахунок коштів Державного бюджету за 2017 рік, звернувшись до органів соціального захисту протягом трьох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105», а саме до 14.07.2017. Позивач звернувся до відповідача зі звітами за 2014-2015 роки лише 13.06.2018, тобто поза межами визначеного строку, тому правові підстави для прийняття до розгляду відповідачем таких звітів відсутні.

Крім того, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не встановлено бюджетну програму на виплату компенсації роботодавцям на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Не погоджуючись із доводами відповідача, ДП «Укроборонсервіс»» у відповіді на відзив повторно наголосило на тому, що відсутність відповідних бюджетних фінансувань не позбавляє його права на компенсацію понесених витрат, до того ж законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не ставить її виплату в залежність від строків подання звітів.

Відповідач у запереченні проти відповіді на відзив вказав на необґрунтованість доводів позивача про те, що виплата вищевказаної компенсації не ставиться в залежність від строків подання звітів, посилаючись на пункт 4 Порядку виплати компенсації за 2014-2015 роки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105, яким встановлено тримісячний строк з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105», для подання органові соціального захисту населення звітів про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за відповідною формою. У зв`язку зі змінами, внесеними до вищевказаного Порядку, роботодавці, які не одержали у 2015 році в повному обсязі компенсації з Державного бюджету, могли одержати такі компенсації, звернувшись щодо її одержання упродовж вищевказаного тримісячного строку. Після закінчення цього тримісячного строку, у відповідача відсутні підстави для розгляду поданих позивачем звітів про фактичні витрати на виплату компенсації за 2014-2015 роки та виплату компенсацію на підставі цих звітів.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2014-2015 років ДП підприємство «Укроборонсервіс» нарахувало та виплатило працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, середній заробіток у сумі 506 775,56 грн.

З метою отримання з бюджету компенсації виплачених коштів позивач листом від 26.03.2018 подав до відповідача звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку за березень 2014 липень 2015 року.

Листом від 17.05.2018 №105/74/15/59-5735 Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило позивача про відсутність правових підстав для прийняття до розгляду поданих звітів через відсутність в Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» бюджетної програми на виплату компенсації роботодавцям на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, а також через те, що у 2017 році кошти роботодавцям були виплачені і для їх компенсації з бюджету роботодавцю необхідно було протягом трьох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105» подати органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату з бюджету компенсації середнього заробітку працівників за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.20215 №105, погоджені районними (міськими) військовими комісаріатами або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби. При цьому не всі звіти, подані позивачем, були належним чином оформлені.

Листом від 13.06.2018 №29/3.3.1-4649 позивач повторно направив на адресу відповідача указані звіти.

Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 25.06.2018 №105/74/15/59-7625 повернуло позивачу подані ним звіти без виплати компенсації, знову повідомивши про відсутність правових підстав для таких виплат у зв`язку з тим, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не встановлено бюджетну програму на виплату компенсації роботодавцям середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом пі час мобілізації на особливий період, про що позивач уже повідомлявся листом від 17.05.2018 №105/74/15/59-5735.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову службу)» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Так, згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частини першої статті 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105 затверджено Порядок виплати компенсації за 2014-2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі Порядок №105).

Указана постанова застосовується судом в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

Як зазначено в пункті 1 Порядку №105, цей Порядок визначає механізм виплати компенсації за 2014-2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі - працівники), за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за 2014-2015 роки» (далі - бюджетні кошти).

Згідно з пунктом 2 Порядку№105 головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.

Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Отже, за змістом вищевказаних правових норм відповідач як структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної у місті Києві державної адміністрації є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, до якого подаються вищевказані звіти

Згідно з пунктом 3 Порядку №105 бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу.

Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Працівникам, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу за контрактом, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється не більше ніж на строк укладеного контракту.

Пунктом 4 Порядку №105 визначено, що для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи, організації, фермерські господарства, сільськогосподарські виробничі кооперативи незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичні особи - підприємці протягом трьох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 20017 р. №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105» подають органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів (з урахуванням звітів, поданих у 2015 році), а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.

Структурні підрозділи соціального захисту населення подають Мінсоцполітики відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 для виділення їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам і фізичним особам - підприємцям.

Попередня редакція пункту 4 Порядку №105, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105» передбачала, що для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.

Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Постанова Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105» набрала чинності 14.04.2017.

Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» Міністерству соціальної політики України як головному розпоряднику бюджетних коштів для виплати підприємствам, установам та організаціям вищевказаної компенсації в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період за 2014-2015 роки було передбачено видатки за бюджетною програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період за 2014-2015 роки» обсягом 233,1 млн.

Таким чином, ураховуючи нову редакцію Порядку №105, роботодавці, в тому числі й позивач, які не одержали компенсацію з Державного бюджету компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу під час мобілізації на особливий період за 2014-2015 роки, повинні були протягом трьох місяців з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254, тобто до 14.07.2017, подати до органів соціального захисту населення відповідні звіти щодо компенсації з бюджету згаданих витрат.

Однак, в обох випадках, як вперше листом від 26.03.2018, так і вдруге листом від 13.06.2018 №29/3.3.1-4649, позивач подав вищевказані звіти до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у 2018 році, тобто поза межами визначеного законодавством цьому строку, що відповідно до Порядку №105 унеможливлювало розгляд відповідачем цих звітів та виплату відповідної компенсації позивачу.

Зважаючи на викладену обставину, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підстав для розгляду поданих позивачем звітів і виплати йому вищевказаної компенсації.

До того ж Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік» бюджетну програму на виплату вищевказаної компенсації у 2018 році не встановлено.

Про необхідність дотримання визначеного пунктом 4 Порядку №105 строку для подачі згаданих звітів відповідач вказував позивачу в листі від 17.05.2018 №105/74/15/59-5735, на який в тому числі посилався і в листі від 25.06.2018 №105/74/15/59-7625 у відповідь на лист ДП «Укроборонсервіс» від 13.06.2018 вих. №29/3.3.1-4649.

Доцільно зауважити, що постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2019 №307 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визнано такими, що втратили чинність постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.105 №105 та від 12.04.2017 №254, що свідчить про відсутність законодавчо визначених підстав для виплати позивачу компенсації на підставі поданих ним звітів.

Згідно з частинами першою, другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У свою чергу, верховенство права як фундаментальний принцип реалізується шляхом проявів своїх складових елементів. Одним із визначальних елементів верховенства права, який значною мірою персоналізує його ефективність та юридичне призначення, є правова визначеність.

Правова визначеність як складова частина верховенства права передбачає, що органи державної влади мають бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають змогу передбачити з великою точністю заходи, що будуть застосовані представниками влади в тій чи іншій ситуації. З урахуванням цього індивід може впевнено планувати свої дії.

Юридична визначеність як фундаментальний міжгалузевий принцип у вигляді елемента більш загальної ідеї - верховенства права - є бажаним результатом правового регулювання, якого прагнуть правова держава і громадянське суспільство.

Конституційний Суд України в абзаці 3 підпункту 3.1 пункту 3 Рішення від 29.06.2010 №17-рп/2010 визначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

В Рішенні від 27.02.2018 №1-р/2018 Конституційний Суд України сформував правову позицію щодо верховенства права, відповідно до якої основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005).

У Доповіді «Верховенство права», яка схвалена Європейською Комісією «За демократію через право» (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (25-26 березня 2011 року), наголошено, що принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до судової системи і верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію (пункт 44); правова визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин (пункт 46); парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів (пункт 47); правова визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття «законних очікувань») (пункт 48).

Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Круслен проти Франції» дійшов висновку, що словосполучення «згідно із законом» у контексті пункту 2 статті 8 Конвенції вимагає насамперед, щоб захід, який розглядається, мав певні підстави в національному праві; воно також передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для цієї особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципу верховенства права. Тлумачачи зміст Конвенції, Європейський суд з прав людини вказує, що вона не обмежується відсиланням до внутрішнього права, а говорить і про якість закону, що має відповідати принципу верховенства права. Це положення передбачає, що у внутрішньому праві мають існувати обмежувальні заходи проти свавільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав. Формулювання законів мають бути досить чіткими і зрозумілими, щоб надати громадянам необхідну інформацію стосовно обставин та умов, за яких публічна влада наділяється повноваженнями для таємного та потенційно небезпечного втручання у здійснення індивідом своїх прав на повагу особистого життя та кореспонденції.

Отже, вирішальне значення в сенсі гарантування визначеності норми права надається не буквальному її змісту, а якісним характеристикам правових приписів.

Аналізуючи дотримання вимог «якості закону» як прояву його визначеності, Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону є фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства»). Таким чином, Суд указав, що необхідні процедурні гарантії, які б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства.

Ураховуючи вищевикладене, суд у даній справі дійшов висновку, що за наявності відповідних видатків на виплату компенсацію підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період за 2014-2015 роки, передбачених Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік», та з урахуванням пункту 4 Порядку №105, яким передбачено тримісячний строк з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №254 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105» для подачі звітів до органів соціального захисту населення для виплати вищевказаної компенсації, тоді як Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» такі видатки не передбачені, держава чітко і зрозуміло сформулювала для підприємств, установ та організацій строк, упродовж якого вони можуть звернутися щодо отримання відповідної гарантованої державною компенсації. Відтак, у відповідача була можливість завбачити наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях у разі своєчасного звернення до відповідача зі звітами щодо отримання відповідної компенсації, і, разом з тим - передбачити неможливість прийняття вищевказаних звітів після сплину встановленого для їх подання строку.

Отже, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у неприйнятті звітів, поданих листом від 13.06.2018 вих. №29/3.3.1-4649 поза межами встановленого законодавством тримісячного строку, є необґрунтованою та задоволенню судом не підлягає.

Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти згадані звіти та виплатити йому компенсацію в сумі 506 775,56 грн. за нарахований та виплачений упродовж 2014-2015 років середній заробіток працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, є похідною від попередньої позовної вимоги, то вона також є необґрунтованою і задоволенню судом не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для відшкодування позивачу судових витрат, понесених у зв`язку з його зверненням до суду, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у суду відсутні.

Керуючись статтями 77, 90, 241 247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсевіс» відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур