Справа № 160/2419/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2020 року Справа № 160/2419/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить: - визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до його страхового стажу періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р.; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до страхового стажу ОСОБА_1 період січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р.; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплатити заборгованість, що утворилася з 21 лютого 2018 року, ОСОБА_1 з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 лютого 2020 р. отримав пенсію після виконання рішення у справі №160/8191/19 та виявив, що періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р. до його страхового стажу не включені. Зауважив, що відповідачем підтверджено йому 37 років 02 місяців 20 днів з 38 років 07 місяців та 20 днів страхового стажу, періоди з 01.07.2000 р. по 31.12.2003 р. включені до загального стажу на підстави рішення суду, але періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р. (усього 1 рік 5 місяців) до страхового стажу не включені оскільки, в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про оплату страхових внесків. З наведеною позицією відповідача позивач не погоджується та вважає, що вона не відповідає вимог законодавства. Зазначив, що згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Наголошував на тому, що Закон чітко регламентує, що стаж для призначення пенсії до 01.01.2004 р. визначається виключно за даними трудової книжки та в порядку, визначеному Постановою РМ СРСР от 3 серпня 1972 р. № 590 «Про затвердження Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій». Таким чином, Головне управління неправомірно не зарахувало йому до страхового стажу період - січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р., чим істотно занизило його розмір пенсії. Також зауважив, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Окрім того, позивач вважає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 160/8191/19 регламентує період з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року та має бути застосоване також до періодів січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 рік.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
31.03.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнає позовну заяву та просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що звернення щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та 2005 до Головного управління ні в 2019 році, ні в 2020 році не надходили тому і рішення про відмову (що є підставою для звернення до суду) відсутнє. Твердження позивача, що управління мало при виконанні рішення суду від 28.11.2019 року по справі №160/8191/19 також зарахувати до страхового стажу періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та 2005 рік відповідач вважає безпідставним, адже в позовних вимогах та рішенні суду ці періоди не зазначенні. Крім того, відповідач просить суд прийняти до уваги ст. 122 КАС України в частині встановлено шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, оскільки вважає, що про причини не зарахування вищезазначених періодів позивачу було відомо, ще до подачі позову та прийняття рішення у справі №160/8191/19, про що сам зазначає посилаючись на лист №5626/с-09 від 06.08.2019 року. Щодо спірного страхового стажу зауважив, що оскільки за період січень, червень, липень, жовтень, грудень 2004 р. та сі чень-травень 2005 р. в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про сплату страхових внесків, на підставі довідки від 20.06.2018 року №С-1007/1076 їх було ви ключено з загального стажу позивача. Наголосив на тому, що у разі винесення рішення щодо зарахування вищезазначеного періоду до страхового стажу без заробітної плати, розмір пенсії ОСОБА_1 може змінитися в менший бік.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, до 21.02.2018 року отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
За період з 06.05.2005 року по 05.09.2005 року записи щодо трудової діяльності позивача у трудовій книжці відсутні.
06.09.2005 року він був прийнятий контролером контрольно-пропускного пункту служби заступника директора по безпеці ДП «Нікопольський трубний завод».
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 19.09.2017 року ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 2).
21.02.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також позивач подав заяву про запит довідки про заробітну плату за період з 01.01.1995 по 05.05.2005 року в Державний архів Міністерства оборони, відповідно до трудової книжки запис №17,18 проходження військової служби.
23.02.2018 року Головне управління направило запит до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України про надання довідки про заробітну плату на ОСОБА_1 за період роботи у в/ч № НОМЕР_2 з 01.01.1995 по 05.05.2005 р.
На запит Головного управління була надійшла довідка від 20.06.2018 №С-1007/1076, видана Одеським територіальним архівним відділом галузевого державного архіву Міністерства оборони України, копія якої міститься в матеріалах справи.
З довідки від 20.06.2018 №С-1007/1076 судом встановлено, що у ній відображені нарахування грошового забезпечення позивача за період з липня 2000 року по травень 2005 року. Крім того довідка містить інформацію про те, що страхові внески в 2000 р., 2001 р., 2002 р., 2003 р., в січні, червні, липні, жовтні, грудні 2004 р. та в 2005 році не нараховувалися.
Листом від 06.08.2019 року №5626/с-09 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача, що при переведенні його на пенсію за віком, як потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажу, обчислення пенсії проведено виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки. Також цей лист містить інформацію про те, що у довідці від 20.06.2018 №С-1007/1076 наявна інформація про не нарахування страхових внесків в 2000-2003 роках, січні, червні, липні, жовтні, грудні 2004 року та в 2005 році. Окрім того, позивачу було повідомлено, що оскільки за періоди з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про сплату страхових внесків, тому на підставі довідки від 20.06.2018 №С-1007/1076 їх було виключено з загального трудового стажу ОСОБА_1 , а розмір його пенсії обрахованого згідно із Законом №1058, виходячи із загального стажу, зарахованого по 31.01.2018 року, що складає 33 роки 8 місяців 19 днів.
Не погоджуючись із розрахунком розміру його пенсії та не зарахуванням періодів його роботи з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року до страхового стажу, 23.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року по справі №160/8191/19 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 21.02.2018 року та включити до страхового стажу період з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу, із застосуванням середньої заробітної плати для призначення пенсії за 2016-2017 роки - два календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії з 21.02.2018 року, взявши для розрахунку заробітну плату згідно реєстру застрахованих осіб з липня 2000 року, та з урахуванням включення до страхового стажу періодів з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року.

Як зазначив відповідач у відзиві, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі №160/8191/19 було виконано у повному обсязі.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, після виконання рішення суду у справі №160/8191/19 розмір пенсії позивача було обраховано виходячи із загального стажу 37 років 2 місяці 19 днів.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що отримавши 08 лютого 2020 р. пенсію після виконання рішення у справі №160/8191/19, він виявив, що періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р. до страхового стажу не включені.

Вважаючи такі дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправними, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено відповідачем, при призначенні позивачу пенсії за віком, на підставі його заяви від 21.02.2018 року, до страхового стажу ОСОБА_1 не були включені періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року, у зв`язку з інформацією викладеною у довідці від 20.06.2018 №С-1007/1076 про не нарахування страхових внесків за ці періоди.

При цьому, за період з 06.05.2005 року по 05.09.2005 року записи щодо трудової діяльності позивача у трудовій книжці відсутні, а період з 01.09.2005 року по 31.12.2005 року було зараховано відповідачем до страхового стажу.

Таким чином, вирішуючи цей спір судом необхідно встановити чи є правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача періодів січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року щодо яких відсутня інформація про нарахування страхових внесків, а також чи є правові підстави для включення до страхового стажу 2005 рік та зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплатити заборгованість, що утворилася з 21 лютого 2018 року, позивачу з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен громадянин України має право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Умови призначення пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року, відповідно до якої призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон України №1058-IV) страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Статтею 8 Закону України №1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою цієї ж норми передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 20 Закону України №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно із ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХII від 05.11.1991 року, ч. 1 ст. 48 КЗпП України та п.1 постанови КМУ «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 року № 637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Cудом встановлено, що позивач у період січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_4 ( НОМЕР_2 ) та отримував грошове забезпечення, що підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1 та наявними в матеріалах справи довідками про розмір отриманого ним грошового забезпечення.

З наявних в матеріалах справи доказів також вбачається, що за наведені вище періоди страхові внески із грошового забезпечення позивача не сплачені, докази протилежного до суду не надано.

Суд зазначає, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Призначення та перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, установою, організацією, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Суд зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, який належним чином підтверджений записами у трудовій книжці, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за періоди січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування цього стажу до страхового.

Суд вважає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості по страховим внескам (відсутність сплати страхувальником таких внесків) не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи, а в цьому випадку проходження військової служби ОСОБА_1 у в/ч НОМЕР_4 ( НОМЕР_2 ).

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судому у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а, від 23.03.2020 року у справі №535/1031/16-а.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної заяви в частині визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до його страхового стажу періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року та зобов`язання відповідача включити до страхового стажу позивача наведені періоди.

Оскільки, за період з 06.05.2005 року по 05.09.2005 року записи щодо трудової діяльності позивача у трудовій книжці відсутні, інші докази трудової діяльності позивача у ці періоди відсутні, суд вважає, що вони не підлягають зарахування до страхового стажу позивача, а тому ця частина позовних вимог задоволенню не підлягає.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що період з 01.09.2005 року по 31.12.2005 року було зараховано до страхового стажу позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача повторно зарахувати цей період до страхового стажу позивача, отже позовна заява в цій частині позовних вимог також не підлягає задоволенню.

Необґрунтованою та безпідставною також є вимога позивача зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області виплатити заборгованість, що утворилася з 21 лютого 2018 року, з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р., оскільки до суду не надано жодних доказів на підтвердження доводів щодо існування на момент розгляду справи такої заборгованості (нарахованої суми пенсії, проте добровільно не виплаченої).

При цьому, належним способом захисту порушених прав позивача, на думку суду, є зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 21 лютого 2018 року, з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року та здійснити виплату з урахуванням такого перерахунку та раніше виплачених сум.

Щодо доводів відповідача про необхідність прийняти до уваги ст. 122 КАС України в частині встановлено шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, оскільки про причини не зарахування вищезазначених періодів позивачу було відомо, ще до подачі позову та прийняття рішення у справі №160/8191/19, про що сам зазначає посилаючись на лист №5626/с-09 від 06.08.2019 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з листа від 06.08.2019 року №5626/с-09 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача, що у довідці від 20.06.2018 №С-1007/1076 наявна інформація про не нарахування страхових внесків в 2000-2003 роках, січні, червні, липні, жовтні, грудні 2004 року та в 2005 році. При цьому, позивачу було повідомлено, що оскільки за періоди з 01.07.2000 року по 31.12.2003 року в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про сплату страхових внесків, тому на підставі довідки від 20.06.2018 №С-1007/1076 їх було виключено з загального трудового стажу ОСОБА_1 , а розмір його пенсії обрахованого згідно із Законом №1058, виходячи із загального стажу, зарахованого по 31.01.2018 року, що складає 33 роки 8 місяців 19 днів.

Отже, наведеним листом позивача не повідомляли про виключення з його загального трудового стажу спірних у цій справі періодів - січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року, що свідчить про помилковість доводів відповідача стосовно обізнаності ОСОБА_1 про порушення його прав в цій частині ще до прийняття рішення у справі №160/8191/19 та, як наслідок, про порушення строку звернення до суду з цим позовом.

Окрім того, частинами першою та третьою статті 122 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із позовною заявою) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Положення частини 2 статті 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

Стосовно майнових прав позивача та обов`язку відповідача у зазначеній категорії адміністративних справ забезпечувати їх реалізацію шляхом здійснення відповідних виплат, це означає також відсутність обов`язку резервувати певну частину коштів за період більше 6 місяців, що, в першу чергу, виправдано та зумовлено специфікою формування та використання коштів державних та місцевих бюджетів, а також інших фондів, якими розпоряджається суб`єкт владних повноважень.

Предметом спору у даній справі є зарахування до страхового стажу позивача періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р., яке необхідно для перерахунку розміру пенсії позивача та здійснення відповідного перерахунку і виплата різниці розміру пенсії, з урахуванням відповідного перерахунку.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із позовною заявою) та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з огляду на наступне.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Відповідно до статті 46 Закону України №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до його страхового стажу періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року є протиправними діями суб`єкта владних повноважень, то відповідно до спірних правовідносин має застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, як підставу відмови у задоволенні позову, у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

За таких обставин суд не погоджується із доводами відповідача про необхідність застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки, враховуючи, порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, це має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною 2 статті 46 Закону України №1058-IV право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 122 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суд прийшов до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

До аналогічних правових висновків прийшов також Верховний суд у постанові від 19 червня 2018 року по справі №646/6250/17.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного права на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який визначає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

До аналогічних правових висновків прийшов також Верховний суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі №201/9987/17(2-а/201/304/2017).

Доводи відповідача про те, що звернення щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р. до Головного управління ні в 2019 році, ні в 2020 році не надходили, тому і рішення про відмову (що є підставою для звернення до суду) відсутнє, судом відхиляються у зв`язку з їх безпідставність.

Суд наголошує на тому, що позивач оскаржує не рішення суб`єкта владних повноважень, а дії щодо не зарахування спірного стажу, які мають триваючий характер - з моменту призначення позивачу пенсії за віком на підставі заяви від 21.02.2018 року та по цей час, і самостійно суб`єктом владних повноважень допущені порушення усунуті не були.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності своїх дій щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до його страхового стажу періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року.

В свою чергу, позивачем не доведено наявність правових підстав для зарахування до його страхового стажу усього 2005 року та зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області виплатити заборгованість позивачу, що утворилася з 21 лютого 2018 року, з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та 2005 р.

За наведених обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 2/3 від 840,80 грн. = 560, 53 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, буд.26, м. Дніпро, 49094) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до його страхового стажу періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до страхового стажу ОСОБА_1 період періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 р. та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 21 лютого 2018 року, з урахуванням включення до страхового стажу періодів періоду січень, червень, липень, жовтень та грудень 2004 року та сі чень, лютий, березень, квітень, з 01 по 05 травня 2005 року та здійснити виплату з урахуванням такого перерахунку та раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 560 (п`ятсот шістдесят) грн. 53 коп.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.04.2020 р.

Суддя О.М. Неклеса