Справа № 460/417/20
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/417/20 пров. № А/857/3272/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Затолочного В.С., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Омеляновській Л.В.

за участі позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року про повернення позовної заяви (ухвала винесена у м. Рівне судом у складі головуючого судді Махаринець Д.ЄР.С.) у справі № 460/417/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо невиконання починаючи з 17.05.2018 постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2011 року у справі № 2-а-9/11 згідно якої зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Костонільському районі Рівненської області провести перерахунок та виплату пенсії мені, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інваліду другої групи, відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової щомісячної пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком визначену у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум за період з 28 грудня 2009 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області вчинити дії, спрямовані на подальше виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2011 року у справі № 2-а-9/11 згідно якої зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області провести перерахунок та виплату пенсії мені, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інваліду другої групи, відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової щомісячної пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком визначену у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум за період з 28 грудня 2009 року.

Позивач покликається на протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11, яка набрала законної сили.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій - повернуто позивачу.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана ухвала є протиправною, прийнятою з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову, якою справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у провадженні Костопільського районного суду Рівненської області перебувала на розгляді адміністративна справа № 2-а-9/11 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області про визнання дій протиправними та спонукання доо виплати пенсії.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 21 січня 2011 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково, а саме: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області щодо ненарахування та невплати ОСОБА_1 пенсії та щомісячної додаткової пенсії відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, інваліду другої групи, відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслдок Чорнобильської катастрофи" і ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової щомісячної пенсії за шкоду здоров`ю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком визначеному у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум за період з 28 грудня 2009 року по 9 грудня 2010 року; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області задоволено частково. Постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 змінено, виключено із резолютивної частини постанови суду слова "і ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та "по 09 грудня 2010 року". В іншій частини поснову залишено без змін.

Вказана вище постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду в касаційному порядку оскаржена не була, а відтак набрала законної сили.

В листопаді 2019 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою щодо невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11.

Проте, листом від 13.01.2020 за №К-4939/07.1-159 відповідач повідомив, що постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 виконана в межах покладених зобов`язань.

Не погодившись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що захист порушених прав, свобод та інтересів позивача повинен здійснюватися не в позовному провадженні, а у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до вимог ст.383 КАС України з додержанням певної процедури.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

Зміст такої заяви, порядок її подання і судового розгляду визначені частинами 2 - 6 статті 383 КАС України.

При цьому, суд при вирішенні спору повинен встановити природу спірних правовідносин, а саме те, які рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвела до порушення прав позивача, чи такі пов`язані з виконанням рішення суду, чи вчинені відповідачем у зв`язку з виникненням нових правовідносин.

Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року у справі №806/3099/17 (№К/9901/50917/18).

Колегія суддів встановила, що підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом була його незгода з діями відповідача, вчиненими на виконання ухваленого на його користь рішення суду у справі № 2-а-9/11.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтовано протиправними діями відповідача щодо виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 відповідно до досліджених у рішенні спірних правовідносин, то захист порушених прав, свобод та інтересів позивача здійснюється не в позовному провадженні, а у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до вимог ст.383 КАС України з додержанням певної процедури.

Отже, позивачем у даному випадку обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, так як приписи ст. 383 КАС України регламентують інший порядок розширення сфери судового захисту, в тому числі і про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідача - суб`єкта владних повноважень, при виконанні рішення в адміністративній справі, до адміністративного суду позивачу слід подавати відповідну заяву, а не новий адміністративний позов.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано повернув позовну заяву позивачу та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 312, 316, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 460/417/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді В. С. Затолочний
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 29.04.2020р.