Справа № 620/2146/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2146/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 25.10.2018 у розмірі 31595,20 гривень та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 25.10.2018 в розмірі 31595,20 гривень, без урахування обов`язкових податків та зборів.

Позов обґрунтовано тим, що оскільки відповідачем згідно довідки №87 від 26 лютого 2019 року проведено невірний розрахунок грошового забезпечення за період з 21 червня 2018 року до 22 серпня 2018 року, тому він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення його з військової служби до дати винесення рішення про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 31595,20 гривень (486,08 грн середньоденний розмір грошового забезпечення *65 днів затримки).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що невиплата йому середнього заробітку за час затримки розрахунку (невиплати заробітної плати за останні два місяці взагалі) при звільненні є обмеженням гарантованих Конституцією його прав.

На думку апелянта, посилання на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 безпідставним, оскільки у вказаному рішенні йде мова про розмір належних працівнику сум до виплати, у той час як у даному випадку спірні правовідносини стосуються невиплати заробітної плати за 2 місяці взагалі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних позивачу сум при звільненні, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини НОМЕР_1 , відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту і пункту 1 частини восьмої статті 26 вказаного Закону та звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212 позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення з 22.08.2018.

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не виключення його наказом по частині зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням контракту;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати, виплатити та розрахувати позивача повністю по грошовому забезпеченню, грошовій компенсації за невикористані дні відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, коштам, використаним у відрядженнях, матеріальній допомозі з вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, а також виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 20 червня 2018 року до дати наказу військової частини НОМЕР_1 про виключення позивача зі списків частини у зв`язку із закінченням строку контракту;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити його наказом із списків військової частини НОМЕР_1 з повним розрахунком з усіх видів забезпечення;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду, завдану внаслідок порушення його прав у розмірі: 15 000,00 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 2540/2812/18 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не виключення позивача наказом по частині зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням контракту; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати, виплатити та розрахувати грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2018 роки, кошти, використані у відрядженнях, матеріальну допомогу з вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити його наказом зі списків військової частини НОМЕР_1 з повним розрахунком з усіх видів забезпечення, на підставі заяви позивача про відмову від позовних вимог в цій частині.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 у справі № 2540/2812/18, яке набрало законної сили 14.01.2019, позов задоволено частково, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки терміном 110 діб за 2015, 2016, 2017 роки та грошове забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018 включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення Чернігівського окружного адміністративного суду військовою частиною НОМЕР_1 31.01.2019 перераховано грошові кошти на картковий рахунок позивача у ПАТ «КБ «Приватбанк» 70273,44 грн.

Тобто, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №2540/2812/18 виконано відповідачем було лише 31 січня 2019 року.

З огляду на вказане, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2018 року (дата виключення позивача зі списків частини у зв`язку із закінченням строку контракту) до 31 січня 2019 року (дата фактичного розрахунку на підставі зазначеного рішення суду) у розмірі 78 744,27 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 у справі №620/723/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2019, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 31.01.2019 в розмірі 78744,27 грн - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі №620/723/19.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у справі №620/723/19, суди виходили з того, що позивача звільнено з військової служби з 22 серпня 2018 року у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22 серпня 2018 року №212, тоді як, фактичний розрахунок (виплату грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні відпустки на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №2540/2812/18) проведено лише 31 січня 2019 року. Відтак, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

У подальшому, позивач звернувся до суду з даним позовом, з метою стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 25.10.2018 у розмірі 31595,20 гривень.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2019 року, закрито провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Направляючи дану справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що частковий збіг підстав позовів у цій справі та у справі №620/723/19, суть яких зводиться до тверджень позивача про те, що в період з 27 червня 2018 року до 22 серпня 2018 року йому не доплатили грошове забезпечення, а також те, що у справі №620/723/19, заявлений позивачем, період охоплює період у цій справі, не дають можливості повністю ототожнювати зазначені позови.

Під час нового розгляду справи, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є необгрунтованим, тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

При цьому, Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 22.08.2018 у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212.

При цьому, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 у справі № 2540/2812/18, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки терміном 110 діб за 2015, 2016, 2017 роки та грошове забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018 включно.

У подальшому, на виконання вказаного рішення суду відповідачем 31.01.2019 перераховано грошові кошти на картковий рахунок позивача у ПАТ «КБ «Приватбанк» 70273,44 грн.

Разом з тим, позивач вважає, що відповідачем проведено невірний розрахунок грошового забезпечення за період з 21 червня 2018 року до 22 серпня 2018 року відповідно до довідки №87 від 26 лютого 2019 року.

Як зазначає позивач, згідно довідки №87 від 26 лютого 2019 року розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 21.06.2018 по 22.08.2018 за останні 2 календарних місяці складав 25714, 90 грн.

Втім, скаржник вказує, що у довідці не зазначено та не було виплачено надбавку за доступ до державної таємниці за липень та серпень 2018 року у розмірі 118,30 грн, що за два місяці становить 316, 60 грн, а також не вказано загальний податок з доходів фізичних осіб (18%), відтак грошове забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (63 доби) повинно складати: 25714, 90 грн + 316,60 грн + 4671,27 грн (25951,50 грн * 0,18 ПДФО) = 30622, 77 грн, тому середньоденний заробіток його грошового забезпечення за добу слід обраховувати у розмірі - 486, 08 грн (30622, 77 грн/63 (кількість днів).

Таким чином, загальна сума середньомісячного заробітку, яку належить виплатити у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 25.10.2018 (65 діб) на думку позивача становить 31 595,20 грн (486, 08 грн * 65 днів).

У той же час, у матеріалах справи наявна довідка Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2019 №545 згідно якої середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 станом на 21.08.2018 складало 10913, 29 грн, середньоденне грошове забезпечення становило 363, 77 грн (а.с. 30).

Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Підпунктом «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Виходячи з викладеного, належна для обрахунку сума середньої заробітної плати позивача для виплати коштів за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 25.10.2018 у даному випадку є спірною, оскільки підставою для стягнення коштів у сумі 31 595,20 грн є фактично незгода позивача саме з розміром його грошового забезпечення за період з 21.06.2018 по 22.08.2018, визначеним у довідці №87 від 26 лютого 2019 року.

Тобто, позивачем ставиться під сумнів розмір його грошового забезпечення у зв`язку з не включенням до нього певних додаткових видів грошового забезпечення під час остаточного розрахунку.

Відтак, суд позбавлений можливості встановити розмір його заробітної плати (грошового забезпечення), необхідний для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період.

Незгода працівника з розміром належних йому до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

У даному випадку, якщо позивач вважає розрахунок його грошового забезпечення неправильним, він повинен звернутись або до роботодавця або до суду з позовом щодо встановлення розміру належних йому сум при звільненні та розміру його грошового забезпечення за період з 21 червня 2018 року до 22 серпня 2018 року.

Втім, колегія суддів зауважує, що позивач не звертався до суду щодо розміру сум або неправильного розрахунку належних йому сум при звільненні, і такі обставини не встановлювались судами.

На вказане було звернуто увагу Верховним Судом у даній справі під час винесення постанови від 27.12.2019.

У той же час, виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку можлива лише при відсутності незгоди з розміром сум, що належать працівнику до виплати у день звільнення.

Отже, оскільки остаточний розмір грошового забезпечення позивача є спірним, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України у даному випадку є передчасним.

Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук