Справа № 120/1404/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

28 квітня 2020 р. Справа № 120/1404/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 185944 від 04.08.2019 року та розпорядження відповідача № 185944 від 04.06.2019 року; зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс та від 23.05.1986 року № 1031 та довідки Вінницької міської ради № 24-5624/24-30 від 17.02.2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, зокрема, зобов`язано відповідача провести перерахунок пенсії позивача у відповідності до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії, з 01.10.2017 року. Втім відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача не згідно ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), у зв`язку з чим розмір пенсії позивача зменшився. Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 31.03.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно даною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

16.04.2020 року за вх. № 11103 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Так, відповідач вказує, що в матеріалах пенсійної справи позивача відсутня довідка про грошове забезпечення, так як того вимагає ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18 зобов`язано відповідача провести перерахунок пенсії позивача у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії з 01.10.2017 року. З метою виконання вказаного судового рішення відповідачем проведено перерахунок пенсії на підставі архівної довідки № М-24-5624/24-30 від 17.02.2014 року, виданої архівним відділом Вінницької міської ради. Втім оскільки розмір пенсії розрахований на виконання рішення суду з урахуванням заробітної плати, отриманої в період роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, становить 1 490 грн. 87 коп., що є менше, ніж розмір пенсії, яку отримує позивач, то ж для уникнення зменшення пенсії, відповідачем залишено розмір пенсії в старому розмірі, без змін. Відповідно позовні вимоги в частині здійснення перерахунку пенсії позивача на підставі архівної довідки № М-24-5624/24-30 від 17.02.2014 року є незрозумілими. Крім того, відповідач вказує, що у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а вже вирішено питання стосовно перерахунку пенсії позивача, а тому зазначений факт не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. На сам кінець, відповідач зазначає, що на органи Пенсійного фонду України покладені функції з призначення та виплати пенсій, а функції визначення розміру грошового забезпечення чи окремих його складових для обчислення пенсій виходить за межі їх компетенції. Визначення підстав та порядку встановлення розмірів грошового забезпечення належить до виключної компетенції підприємств, установ та організацій. З огляду на це, відповідач не наділений повноваженнями визначення розміру грошового забезпечення позивача.

Відповідачем не виконання вимог ухвали від 31.03.2020 року до відзиву додано копії пенсійної справи позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач знаходиться на пенсійному обліку у відповідача, де й отримує пенсію за віком по ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, залишеним в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 року, позовну заяву задоволено частково: визнано протиправною відмову відповідача, викладену в листах від 14.06.2018 року № 130/-М-2 та від 19.09.2018 року № 213/М-2 щодо проведення перерахунку пенсії позивача відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії та зобов`язано відповідача провести перерахунок пенсії позивача у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії з 01.01.2017 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З метою виконання вказаного рішення суду, позивач звернувся з відповідними заявами до відповідача.

Відповідачем, за наслідками розгляду заяв позивача, та на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, прийнято рішення № 185944 від 04.08.2019 року, яким відмовлено у проведенні перерахунку пенсії з мотивів того, що розмір пенсійної виплати є меншим, ні той, що фактично виплачується.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ст. 49 цього Закон визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком передбачені ст. 26 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.

Згідно ст. 51 цього Закону особам, віднесеним до категорій 2, 3, 4 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсійне забезпечення осіб є гарантією стабільного та належного життя пенсіонерів. Державою гарантується особливий захист прав та інтересів осіб, які безпосередньо брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або ж постійно проживали чи проживають на території, яка постраждала внаслідок цієї трагедії. Це стосується й пенсійного забезпечення таких осіб. Так, таким особам гарантується право на пенсію за віком та на її перерахунок. Разом з тим порядок та розміри пенсійних виплат визначаються виключно положеннями чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, залишеним в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 року, зокрема, зобов`язано відповідача провести перерахунок пенсії позивача у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії з 01.01.2017 року.

Отже, право позивача на перерахунок пенсії підлягає реалізації з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Однак, звернувшись до відповідача з метою виконання рішення суду в частині здійснення перерахунку пенсії позивача у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», останнім було прийнято рішення № 185944 від 04.08.2019 року про відмову в проведенні перерахунку. Відмовляючи в перерахунку пенсії позивача, відповідач виходив з того, що розмір пенсії, розрахований на виконання рішення суду з урахуванням заробітної плати, отриманої в місяці, коли проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС становить 1 490 грн. 87 коп., що менше ніж отримуваний заявником розмір пенсії.

Разом з тим, у цьому контексті суд вказує, що при розгляді даної справи він не вирішує питання щодо власне перерахунку пенсії позивача, адже це питання було вирішене у справі № 0240/3676/18-а. Тож повторне вирішення питання можливості та доцільності такого перерахунку не є можливим у відповідності до приписів КАС України.

Вирішуючи питання щодо правомірності рішення відповідача № 185944 від 04.08.2019 року про відмову у перерахунку пенсії позивача на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року, суд виходив з такого.

Відповідно до процесуального порядку руху адміністративної справи та поступового розвитку адміністративного процесу, виконавче провадження є завершальної стадією адміністративного судочинства, в якій власне і завершується фактичне (реальне) відновлення порушених, невизнаних чи оспорюваних прав громадян та інших учасників адміністративних правовідносин.

Виконання судових рішень це важливий етап, без якого сам факт прийняття рішення втрачає сенс. Він є показником ефективності здійснення правосуддя в державі та невід`ємною частиною юрисдикційної діяльності під час захисту і фактичного поновлення порушених прав, свобод та інтересів людини і громадянина.

Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення суду ухвалюється іменем України і є обов`язковим до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, угодами на обов`язків яких надана Верховною Радою України.

Разом із тим, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу. Відповідно до вказаної Конвенції, в розумний строк розгляду справи включається період з надходження до суду заяви і закінчується виконанням рішення суду.

Такої ж думки і Європейський суд з прав людини, який в своїх рішеннях неодноразово наголошував на обов`язковості виконання рішень судів. Зокрема, рішення по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, у п. 40 якого зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Таким чином, виконання рішення суду є завершальною стадією адміністративного судочинства, у якій рішення, що набрало законної сили, звертається до виконання та вирішується питання, що виникають у зв`язку зі зверненням рішення до виконання та його виконанням. Обов`язковість судових рішень проголошується найважливішою засадою судочинства, а правосуддя у адміністративних справах не може вважатися ефективним, якщо судові рішення не виконуватимуться.

З огляду на це, а також зважаючи на те, що фактично відповідач в оскаржуваному рішенні відмовився виконувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, суд доходить висновку про його протиправність, а від так про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним скасування рішення відповідача № 185944 від 04.08.2019 року.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішення відповідач відмовив позивачеві у здійсненні перерахунку пенсії позивача. В той час як у відзиві на позовну заяву, відповідач одночасно вказує, що перерахунок пенсії позивача був здійснений та про те, що він відмовив у здійсненні такого перерахунку.

Щодо вимоги позивача скасувати рішення відповідача № 185944 від 04.08.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправним рішення відповідача № 185944 від 04.08.2019 року задовольнив, відповідно позовна вимога в частині скасування вказаного рішення також підлягає задоволенню, як похідна.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним розпорядження відповідача № 185944 від 04.06.2019 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч. 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та охоронювані законом інтереси рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дії чи бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

В свою чергу, за своєю правовою природою оскаржуване розпорядження є невід`ємною частиною оскаржуваного рішення, з якого вбачаються здійснювані відповідачем розрахунки пенсійних виплат позивача. Власне, розпорядження як таке жодним чином не порушує права та інтереси позивача, а є документом, на підставі якого приймається відповідне рішення.

Оскаржуване розпорядження не змінює стану суб`єктивних прав особи, не породжує у неї додаткового обов`язку та не може безпосередньо заподіяти майнову чи іншу шкоду особі.

За наведеного вище, надавши оцінку аргументам учасників справи, вирішуючи спір в межах вимог щодо визнання протиправним розпорядження відповідача № 185944 від 04.06.2019 року, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Щодо вимоги позивача скасувати розпорядження відповідача № 185944 від 04.06.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним розпорядження відповідача № 185944 від 04.06.2019 року, відповідно позовна вимога в частині скасування вказаного розпорядження також не підлягає задоволенню, як похідна.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс та від 23.05.1986 року № 1031 та довідки Вінницької міської ради № 24-5624/24-30 від 17.02.2014 року, суд зазначає наступне.

У рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 16.11.2018 року у справі № 0240/3676/18-а, суд дійшов висновку про наявність підстав для проведення позивачеві перерахунку та виплати пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно і зобов`язав відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача. Тож вирішення даного питання в межах розгляду даної справи не є можливим, адже вже було вирішено у справі № 0240/3676/18-а.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тож при розгляду даної справи судом приймається до уваги встановлення судом обставини щодо наявності підстав для проведення позивачеві перерахунку та виплати пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» без додаткового доказування цього з огляду на його преюдиціальність, що являє собою прийняття без доказування та перевірки фактів, які були встановленні процедурно іншим судом в іншій справі.

За таких обставин, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо застосування при перерахунку пенсії позивача Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс та від 23.05.1986 року № 1031 та довідки Вінницької міської ради № 24-5624/24-30 від 17.02.2014 року, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення, яким зобов`язати вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини")..

В п. 145 рішення від 1511.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Як свідчить зміст архівної довідки від 17.02.2014 №М-24-5624/24-30 позивач в період з 1984 по 2000 роки працював в Механізованій колоні № 62 тресту "Південьзахіделектромережбуд" електромонтером-лінійником, водієм-електролінійником. У період з 11.09.1987 по 01.10.1987 роки позивач був призваний на спеціальні військові збори для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в складі військової частини № 43187.

Радою Міністрів СРСР від 23.05.1986 року № 1031 було поширено у військовозобов`язаних запасу, які в період призову на військові збори виконували роботи у зонах відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, порядок оплати праці передбачений для робітників і службовців.

Оплата праці робітників і службовців, працівників підприємств, розташованих у зоні ЧАЕС, які виконували роботи, пов`язані з ліквідацією аварії на ЧАЕС, провадилась в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс у III, II, І зонах небезпеки у 5-, 4-, 3-кратному розмірах у порівнянні з нормами, встановленими діючим законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що за позивачем в період його перебування на спеціальних військових зборах з ліквідацією аварії на ЧАЕС, за ним на підприємстві, з якого він був призваний на збори, зберігалось робоче місце та роботодавцем нараховувалась заробітна плата в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс. Відповідні обставини знайшли своє документальне підтвердження архівною довідкою, виданою Вінницькою міською радою від 17.02.2014 року № М-24-5624/24-30.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, суд вважає за належне зобов`язати відповідача при перерахунку пенсії позивача застосувати Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс, від 23.05.1986 року № 1031 та довідку Вінницької міської ради № 24-5624/24-30 від 17.02.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 2, 6, 73- 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 185944 від 04.08.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964-рс, від 23.05.1986 року № 1031 та довідки Вінницької міської ради № 24-5624/24-30 від 17.02.2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 28.04.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна