Справа № 640/13475/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2020 року м. Київ № 640/13475/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проПрокурора Київської області Киричука Максима Юрійовича, Прокуратури Київської області визнання протиправним та скасування наказу від 19.06.2019р., поновлення на роботі,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до прокурора Київської області Киричука Максима Юрійовича (далі по тексту - відповідач-1) та прокуратури Київської області (далі по тексту - відповідача - 2) з урахуванням змінених позовних вимог про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 19.06.2019 №741вк в частині зазначення посади ОСОБА_1 як прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області;

- зобов`язання прокурора Київської області протягом 7 (семи) днів з дня набрання рішення суду законної сили внести зміни до наказу від 19.06.2019 №741вк із зазначенням посади ОСОБА_1 як заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області замість невірно вказаної посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області;

- поновлення ОСОБА_1 з 19.06.2019 на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвалою суду від 23.07.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 06.11.2019р. призначено розгляд справи №640/13475/19 в порядку загального позовного провадження та прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення в частині зазначення посади ОСОБА_1 як прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, оскільки відповідачем не вивчались результати роботи заступників прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Улінця І.О. , ОСОБА_1 , порівняльного аналізу не складалось, а також не досліджувались переваги в залишенні одного з них на посаді; не вручалось позивачу письмове попередження про звільнення; не надавався позивачу весь перелік вакантних посад в системі органів прокуратури із зазначенням вакансій, для заміщення яких Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів оголошено конкурс; не отримувалось подання від Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області; не приймалось наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення в частині зазначення посади ОСОБА_1 як прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Наказом прокурора Київської області від 30.10.2017 №291к призначено юриста 1 класу ОСОБА_1 на посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 31 жовтня 2017 року.

Наказом прокурора Київської області від 19.06.2019 №741вк відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки», ст. 84 КЗпП України, враховуючи, що наказом Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш скорочено посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області та ОСОБА_1 попереджено про вивільнення, на підставі ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» надано прокурору Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області молодшому раднику юстиції ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 20 червня по 11 жовтня 2019 року.

Непогоджуючись з оскаржуваним наказом в частині зазначення посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи підставою прийняття оскаржуваного наказу в частині зазначення посади ОСОБА_1 прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області був наказ Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш, відповідно до якого з метою удосконалення організації роботи прокуратури Київської області, на підставі ст.ст. 9 та 14 Закону України «Про прокуратуру» скорочено у штатному розписі прокуратури Київської області 2 одиниці, які зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі посади: заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури - 1 та заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури - 1. Установлено, що у штатному розписі прокуратури Київської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 2 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі посади: прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури - 1 та прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури - 1.

Слід звернути увагу на те, що в наказі Генерального прокурора України вказано, що скорочено саме посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, а не посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, яку займає ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 цього Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону України «Про прокуратуру», підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі (…) ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посади: заступника керівника місцевої прокуратури.

Статтею 41 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої, зокрема пунктом 13 частини першої статті 39 цього Закону здійснюється керівником регіональної прокуратури.

Згідно з пунктом 11 Розділу V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора від 18.12.2017р. №351 (далі по тексту - Положення) у разі скорочення однієї або декількох посад в органі прокуратури (структурному підрозділі) керівник прокуратури (самостійного структурного підрозділу), в якому відбулися такі зміни, у 5-денний строк з дати отримання копії відповідного наказу вивчає результати діяльності працівників відповідного органу прокуратури (структурного підрозділу) з метою визначення тих, які підлягають можливому подальшому вивільненню.

Інформація щодо працівників місцевої прокуратури, які підлягають можливому вивільненню, надається керівником цієї прокуратури до кадрового підрозділу регіональної прокуратури разом із документами, що підтверджують рівень кваліфікації і продуктивності праці та інші передбачені законодавством обставини, які враховуються під час визначення переважного права залишення на посаді. Керівники самостійних структурних підрозділів регіональних прокуратур та Генеральної прокуратури України таку інформацію, погоджену із заступником керівника відповідного органу прокуратури згідно з розподілом обов`язків, надають до кадрових підрозділів відповідних прокуратур.

За результатами опрацювання кадровим підрозділом наданих матеріалів прокурору, який підлягає вивільненню, вручається письмове попередження за підписом уповноваженого керівника прокуратури та одночасно надаються відомості про всі наявні вакантні і тимчасово вакантні посади у відповідному органі прокуратури із зазначенням вакансій, для заміщення яких Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів оголошено конкурс.

Після спливу двомісячного строку з дати вручення попередження та у разі відмови прокурора від переведення в установленому порядку на іншу посаду в тому самому органі прокуратури чи переведення на посаду до іншого органу прокуратури або у разі відсутності посад, на які може бути здійснено переведення, уповноважений керівник прокуратури надсилає до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів інформацію для внесення подання про звільнення такого прокурора з посади.

До інформації долучаються копія наказу Генерального прокурора про ліквідацію, реорганізацію органу прокуратури чи скорочення кількості посад прокурорів, копія інформації з обґрунтуванням підстав вивільнення прокурора, його біографічна довідка, копії попередження про вивільнення з переліками запропонованих вакантних посад, заяви прокурора чи акта про його відмову від переведення на іншу посаду або акта про неподання таких заяв у встановлений строк. За клопотанням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів можуть надаватись інші документи та відомості.

Як зазначає позивач, відповідачем не вивчались результати роботи заступників прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Улінця І.О. , ОСОБА_1 , порівняльного аналізу не складалось, а також не досліджувались переваги в залишенні одного з них на посаді; не вручалось позивачу письмове попередження про звільнення; не надавався позивачу весь перелік вакантних посад в системі органів прокуратури із зазначенням вакансій, для заміщення яких Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів оголошено конкурс; не отримувалось подання від Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області; не приймалось наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Як вбачається з наданих представником відповідача документів, судом встановлено, що листом від 21.11.2018 №19031вих-18 Києво-Святошинська місцева прокуратура направила прокурору Київської області Киричуку М.Ю. інформацію за результатами вивчення роботи заступників керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури щодо визначення тих, які підлягають подальшому вивільненню.

Згідно з вказаного листа керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури повідомлено, що вивільненню у зв`язку із скороченням підлягає заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_1 .

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою було виконано вимоги п. 11 Розділу V Положення та надано до прокуратури Київської області інформацію за результатами вивчення роботи заступників керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури щодо визначення тих, які підлягають подальшому вивільненню, а тому дані доводи позивача суд відхиляє.

Також, судом встановлено, що листом від 14 листопада 2018 року № 11-1632 вих18 прокуратурою Київської області позивача було повідомлено про скорочення посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу Генерального прокурора України від 13 листопада 2018 року № 135ш.

У зв`язку з прийняттям вказаного наказу, 26 листопада 2018 року відповідачем винесено попередження про вивільнення №11-218вих-18.

З матеріалів справи вбачається, що вказане попередження про вивільнення було направлено на адресу позивача: АДРЕСА_1 та адресу: АДРЕСА_2 , однак повернулось на адресу прокуратури у зв`язку з неврученням пошти.

У той же час, листом прокуратура Київської області від 29.07.2019 №11-139вих19 повідомила адвоката позивача, що письмове попередження ОСОБА_1 про вивільнення з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури не вручалось, оскільки з вересня 2108 року до 04.03.2019 позивач перебував на лікуванні, а з 05.03.2019 по даний час - у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді.

Вказаним листом також повідомлено, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» до прокуратури області не надходило.

Листом від 17.12.2018 №11-1712вих18 прокуратура Київської області повідомила заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 про скорочення його посади на підставі наказу Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш та надала список вакантних і тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Київської області, відповідно до якого наявні наступні вакантні посади: начальник Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури; начальник Баришівського відділу Бориспільської місцевої прокуратури тимчасово, на період перебування основного працівника у соціальній відпустці; прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури; прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури; прокурора Переяслав-Хмельницького відділу Бориспільської місцевої прокуратури; прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури; прокурор Славутицького відділу Броварської місцевої прокуратури; прокурор Богуславського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури; прокурор Яготинського відділу Бориспільської місцевої прокуратури; прокурор Броварської місцевої прокуратури тимчасово, на період перебування основного працівника у соціальній відпустці; прокурор Фастівської місцевої прокуратури; прокурор Бородянського відділу Фастівської місцевої прокуратури; прокурор Фастівської місцевої прокуратури, на період перебування ОСОБА_4 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний лист направлявся прокуратурою Київської області на наступні адреси позивача: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 , однак вказані документи повернулись на адресу прокуратури з поштовою відміткою «не проживає».

Листами від 11.01.2019 №11-46вих19 та від 08.02.2019 №11-242вих19, від 25.02.2019 №11-392вих19 прокуратура Київської області також повідомляла заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 про скорочення його посади на підставі наказу Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш та додатково надавала списки вакантних посад і тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Київської області станом на 11.01.2019.

Вказані листи направлялись на адресу позивача: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Однак, вони повернулись на адресу прокуратури з поштовою відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та «не проживає».

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що рапортом начальник відділу роботи з кадрами прокуратури області Козар С.В. повідомив ОСОБА_1 про попередження про його вивільнення, оскільки як зазначено вище листом прокуратури Київської області від 29.07.2019 №11-139вих19 за підписом начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області Козар С. повідомлено, що письмове попередження ОСОБА_1 про вивільнення з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури не вручалось.

Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що повідомлення про вивільнення скеровано ОСОБА_1 для ознайомлення за допомогою мобільного додатка WhatsApp , оскільки такі дії не доводять дотримання суб`єктом владних повноважень вимог п. 11 Положення №351.

Крім того, такий мобільний додаток « WhatsApp » є електронним доказом, який відповідно до статті 99 КАС України повинен подаватись в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Таким чином, суд приходить до висновку, що прокуратурою Київської області належним чином не було повідомлено ОСОБА_1 про вивільнення його з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

Судом береться до уваги рішення Ради прокурорів України від 22.01.2019 року №2, відповідно до резолютивної частини якого, встановлено відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Відповідно до п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідачем не надано суду жодних доказів, які враховувались ним під час визначення переважного права залишення на посаді заступника керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області Улінця І.О. та ОСОБА_1 .

Наданий до матеріалів справи лист Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області від 21.11.2018 №19031вих-18, суд не приймає до уваги, як доказ переваженого права залишені на посаді заступника керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області Улінця І.О. , оскільки в ньому відсутні порівняння продуктивності праці Улінця І.О. та ОСОБА_1 .

З вказано листа вбачається, що Улінець І.О. працює на посаді заступника керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області лише два місяці, а саме: з 21.09.2018.

Частинами четвертою, п`ятою статті 41 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

Статтею 41 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої, зокрема пунктом 13 частини першої статті 39 цього Закону здійснюється керівником регіональної прокуратури.

У той же час, повноваження керівника регіональної прокуратури щодо призначення та звільнення з адміністративних посад прокурорів визначено статтею 11 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до п. 7 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник регіональної прокуратури: призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник регіональної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Отже, до повноважень керівника регіональної прокуратури відноситься звільнення з адміністративних посад прокурорів, яке оформлюється наказом.

У той же час, представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що наказ про звільнення позивача з адміністративної посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури прокуратурою Київської області не приймався.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що керівником регіональної прокуратури в даному випадку прокуратурою Київської області не було прийнято письмового наказу про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, вказане звільнення відбулось без подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, а позивача фактично звільнено з вказаної посади 14.11.2018 на підставі наказу Генеральної прокуратури №135ш, в якому була відсутня вказівка скорочення посади саме ОСОБА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що прокуратурою Київської області не дотримано вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, п. 7 ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» та п. 11 Розділу V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора від 18.12.2017р. №351 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 19.06.2019 №741вк в частині зазначення посади ОСОБА_1 як прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобов`язання прокурора Київської області протягом 7 (семи) днів з дня набрання рішення суду законної сили внести зміни до наказу від 19.06.2019 №741вк із зазначенням посади ОСОБА_1 як заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області замість невірно вказаної посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Абзацом 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Крім цього, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване в частині рішення прокуратури Київської області не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати прокуратуру Київської області внести зміни до наказу від 19.06.2019 №741вк із зазначенням посади ОСОБА_1 як заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області замість невірно вказаної посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

В частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 з 19.06.2019 на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, прокуратурою Київської області не було дотримано процедури, визначеної ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, п. 7 ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» та п. 11 Розділу V Положенням про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора від 18.12.2017р. №351 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

Прокурором Київської області не було прийнято наказу про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

В судовому засіданні 28.11.2019 представник відповідача Гриб Н. П. пояснила, що фактично звільнення позивача з адміністративної посади відбулось 13.11.2018 в день прийняття Генеральним прокурором України наказу №135ш про скорочення у штатному розписі прокуратури Київської області та на підставі зазначеного наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача з адміністративної посади - заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, вимоги щодо поновлення його на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підлягають задоволенню.

Щодо дати поновлення, суд зазначає, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області не з 19.06.2019, а з 14.11.2018, з наступної дати після звільнення, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач у справі не надав суду жодних доказів, які б спростували доводи викладені позивачем у позовній заяві.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням норм ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2305,20грн. з бюджетних асигнувань прокуратури Київської області.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлено три позовні вимоги немайнового характеру, судовий збір сплачено згідно квитанції від 17.07.2019 №ПН315988 у розмірі 1536,80грн. та згідно квитанції від 10.10.2019 №23802 у розмірі 1921,00грн., у загальному розмірі 3457,80грн. Позивачем переплачено судовий збір у розмірі 1152,60грн., який повертається судом у разі наявності клопотання позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ від 19.06.2019 №741вк в частині зазначення посади ОСОБА_1 , як прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

3. Зобов`язати прокуратуру Київської області внести зміни до наказу від 19.06.2019 №741вк із зазначенням посади ОСОБА_1 , як заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області замість невірно вказаної посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

4. Поновити ОСОБА_1 з 14.11.2018р. на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 14 листопада 2018 року.

7. Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2305,20грн. з бюджетних асигнувань прокуратури Київської області (м. Київ, 01601, бул. Лесі Українки, 27/2, ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.3 Розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В.В. Амельохін