Справа № 440/4111/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 р. Справа № 440/4111/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Сіренко О.І. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 10.03.20 року по справі № 440/4111/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області , Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про визнання протиправним рішення про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, якій просив суд:

- визнати протиправною викладену в листі від 24 вересня 2019 року, відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області у виплаті середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі, з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників, у відповідача витребувано додаткові докази у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року провадження у справі № 440/4111/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 440/2896/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання незаконними дій, стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним рішення та стягнення коштів залишено без розгляду.

Роз`яснено позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду щодо аналогічності позовних вимог у у справі №440/2896/19 та у справі №440/4111/19 є хибними.

Так, позивач зауважує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що в даній справі оскаржується саме протиправна відмова Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області виплати ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі, з розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 205 гривень 60 копійок, викладену в листі Управління Міністерства внутрішніх справ з України в Полтавській області від 24 вересня 2019 року вих. №К-2621 л.к.

В оскаржуваній ухвалі не міститься жодних висновків щодо правомірності або протиправності оскаржуваної відмови Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області виплатити середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні, викладеної в листі Управління Міністерства внутрішніх справ з України в Полтавській області від 24 вересня 2019 року вих. №К-2621л.к.

На думку позивача, заперечення судом першої інстанції юридичного факту звернення позивача до суду з позовною заявою в порядку визначеному частиною 4 статті 122 КАС України є хибним. Відповідно до частини 4 статті 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач отримав копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року цього ж дня.

На виконання вимоги ухвали суду від 03 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху позивачем 05 березня 2020 року подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом. В обґрунтування вищевказаної заяви позивач зазначає, що 20 серпня 2019 року (тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України) з метою отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 01 червня 2013 року останній звернувся до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з відповідною вимогою. 01 жовтня 2019 року позивач отримав негативну відповідь Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на вищевказану заяву. Вважаючи здійснені заходи заходами досудового врегулювання спору, та посилаючись на положення частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач наполягає на дотриманні ним строку звернення до суду з цим позовом.

Залишаючи без розгляду позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, та не наведено підстав пропуску такого строку, які могли б бути визнані судом поважними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без розгляду позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен громадянин має право звернутися до суду за захистом прав і свобод, якщо ці права чи свободи порушені або порушуються, створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, мають місце інші ущемлення прав і свобод.

Відповідно до положень статей 2, 5 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Згідно з ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду за своєю суттю не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і шляхом встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Крім цього, згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Слід зазначити, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія-97" проти України" (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями).

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено 31 травня 2013 року, у цей день була видана трудова книжка та проведений розрахунок, з розміром якого позивач не погодився та звернувся до суду з позовом 03 серпня 2019 року (справа № 440/2896/19).

Також, колегія суддів зазначає, що подаючи позовну заяву по справі № 440/2896/19 ОСОБА_1 зазначав аналогічні вимоги, зокрема, просив стягнути середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення рішення у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 141,57 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення рішення у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 141,57 грн.

28 жовтня 2019 року позивач вдруге звернувся до суду з позовом (справа № 440/4111/19) із вимогою про визнання протиправною, викладену в листі від 24 вересня 2019 року, відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області у виплаті середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі, з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.; та стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з 01 червня 2013 року по день ухвалення судового рішення в справі з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 205,60 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Колегія суддів звертає увагу, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи вищевикладене, звернення працівника до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в обгрунтування пропуску звернення з позовом до суду, стосовно звернення ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року до Ліквідаційної комісії, яке позивач вважає процедурою досудового врегулювання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, жодним з нормативно-правових актів не передбачено ні можливості, ні обов`язку досудового порядку вирішення спору щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, позивача звільнено з ОВС 31 травня 2013 року, проте до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області із заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся лише 20 серпня 2019 року, тобто поза межами усіх передбачених строків звернення до суду з позовом, в тому числі і спеціального строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, факт звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою від 20 серпня 2019 року колегія суддів не визнає досудовим порядком вирішення спору, що може створити об`єктивні передумови для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та стати належною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду.

На підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 37 та 38 Рішення від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. (рішення від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України", N 23436/03, пункти 22-23).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

З наведеного вбачається, що за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, та не наведено підстав пропуску такого строку, які могли б бути визнані судом поважними.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано залишив без розгляду адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року по справі № 440/4111/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 по справі № 440/4111/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко В.А. Калиновський