Справа № 120/1795/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

29 квітня 2020 р. Справа № 120/1795/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс М.Б., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюка Олега Леонідовича про визнання протиправним та скасування рішення

УСТАНОВИВ

27.04.2020 у Вінницький окружний адміністративний суд звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із позовом до Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюка Олега Леонідовича.

У позовній заяві позивачі просять:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , індексний номер 47261213 від 24.10.2018;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 31914421 від 07.06.2019, який був вчинений відповідачем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначили, що восени 2019 року їм стало відомо, що один із співвласників шестиквартирного будинку АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 ОСОБА_3 здійснив незаконну прибудову до будинку та зареєстрував її в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно як квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 188947156.

Позивачі зазначають, що Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 30.01.2014 № 208 на підставі згоди ЖБК «Федорова» надано вихідні дані на проектування реконструкції житлового будинку квартири АДРЕСА_5 з будівництва прибудови для ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які носитимуть системний характер і в подальшому будуть єдиним для всього будинку.

Однак, на думку позивачів, ОСОБА_3 будучи на той час головою ЖБК «Федорова» підробив необхідні документи та прибудував на фундаментальних подушках будинку АДРЕСА_2 чотирьох поверхову будівлю та на підставі рішення Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_4 № 47261213 від 07.06.2019 зареєстрував її як квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачі вважають рішення відповідача протиправним і таким що підлягає скасуванню, оскільки порушує їх права та законні інтереси як співвласників будинку та користувачів земельної ділянки на якій розташований будинок.

Крім того позивачі зазначили, що побудована будівля не відповідає вимогам державних будівельних норм, нормативним вимогам державних наглядових органів із забезпечення стійкості будівель, надійності їх експлуатації, протипожежної безпеки, екологічних та санітарно гігієнічних правил і норм, оскільки не прийнята в експлуатацію належним чином, не проведено обстеження щодо будівельних конструкцій та інженерних мереж, що може призвести до руйнування будинку та є небезпечним для його мешканців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, суд виходить із таких мотивів.

Як встановлено, предметом позову є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , індексний номер 47261213 від 24.10.2018 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 31914421 від 07.06.2019, який був вчинений відповідачем. При цьому, із тексту позовної заяви встановлено, що метою звернення до суду є захист прав та законних інтересів позивачів як співвласників будинку та користувачів земельної ділянки на якій розташований будинок.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (абз. 2 п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст.13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як випливає із норми ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Суд враховує, що у п. 22 Постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено із змісту позовної заяви, відповідач у справі (Державний реєстратор Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюк О.Л.) є суб`єктом владних повноважень. Проте, із урахуванням трьох наведених вище критеріїв для розмежування судової юрисдикції, необхідно врахувати, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій щодо позивача. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (наведений мотив узгоджується із правовим висновком, що міститься у п. п. 28 29 Постанови Велика Палата Верховного Суду від 4 вересня 2018 року справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).

Такий висновок узгоджується ще й із нормою ч. 1-2 ст. 2 ЦК України, в силу якої учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відтак, нормами Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкт владних повноважень (суб`єкт публічного права) може бути учасником цивільних відносин.

Отже, сам факт участі Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 Л. у спірних правовідносинах, попри статус відповідача як суб`єкта владних повноважень, не змінює їх правової природи та не вказує імперативно на публічно правовий характер спору.

Наведене відповідає неодноразово висловленим Великою Палатою Верховного Суду правовим висновкам щодо юрисдикції спорів за участю державного реєстратора як суб`єкта владних повноважень.

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 по справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 04.09.2018 по справі № 823/2042/16, належним відповідачем у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений запис у Реєстрі; участь у справі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює характеру цього спору на адміністративний.

Також, суд керується правовим висновком Великої Палата Верховного Суду, яка висловлена у постанові 28.11.2018 по справі № 490/5986/17-ц, у якій вказано на те, що при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви в контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка регламентує відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто такі дії стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором та іншою, відмінною від позивача, особою, то вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін та є за своєю природою приватноправовим.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 по справі № 826/8360/18

Тому, визначальною ознакою для правильного вирішення питання щодо юрисдикційної належності цього спору є характер правовідносин, у яких виник спір, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулися позивачі.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивачів з правомірністю набуття третьою особою ( ОСОБА_3 ) права власності на об`єкт нерухомого майна прибудова по АДРЕСА_3 , яка зареєстрована як квартира АДРЕСА_4 , що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно.

Предметом розгляду в цій справі є законність набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно. Тобто, спірні правовідносини виникли щодо правомірності набуття фізичною особою ( ОСОБА_3 ) права власності на новостворений об`єкт нерухомості, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає серед способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Також ця норма вказує, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст.21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа обґрунтовує наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які ця особа вважає неправомірними та такими, що призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, які мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень, дій чи бездіяльності та скасування відповідних актів є способом захисту цивільних прав й інтересів.

Отже, не є публічно-правовим спір суб`єкта приватного права - фізичної особи щодо управлінських дій суб`єкта владних повноважень, які були спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав третьої особи. Такий спір є спором про цивільне право, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного й адміністративного права (наведений мотив узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 по справі № 127/93/17-ц).

Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 15.05.2018 по справі № 815/7121/14 та від 23.05.2018 по справі № 802/233/16-а.

Суд зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У контексті наведених правових висновків суд дійшов висновку, що цей спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не вступав у публічно-правові відносини саме з позивачами. Прийняте відповідачем та оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно стосувалось іншої особи, а не позивача.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права на це майно.

Враховуючи те, що спір у цій справі пов`язаний, із захистом речових прав позивачів на нерухоме майно, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997).

Тому, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюка Олега Леонідовича про визнання протиправним та скасування рішення повинен вирішуватися Вінницьким міським судом Вінницької області за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України.

Отже, із урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, предмета спору та характер спірних матеріальних правовідносин, суд вважає, що у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Щодо заяви позивачів про забезпечення позову, яка надійшла до суду разом із позовною заявою, то така не може бути розглянута адміністративним судом із наступних мотивів.

Як передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997), держави учасниці, гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією право на розгляд його справи (у тому числі заяв, клопотань у справах) судом «встановленим законом».

Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Тому, враховуючи, що спір за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюка Олега Леонідовича про визнання протиправним та скасування рішення не є публічно правовим та не може розглядатися адміністративним судом, не може бути предметом розгляду у суді адміністративної юрисдикції й заява про забезпечення позову у такій справі. В іншому випадку заява буде вважатися такою, що не розглянута судом «встановленим законом», як того вимагає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги зазначене, заява про забезпечення позову може бути подана до Вінницького міського суду Вінницької області як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду цієї справи.

Керуючись ст. 170, 242, 248, 256 КАС України, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX, суд

УХВАЛИВ

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного реєстратора Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області Магдалюка Олега Леонідовича про визнання протиправним та скасування рішення.

2. Роз`яснити позивачам, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали невідкладно надіслати особам, які подали позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею (ст. 256 КАС України).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання (ст. 295 КАС України).

Відповідно до п. 9 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Суддя Богоніс Михайло Богданович