Справа № 381/329/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 квітня 2020 року

Київ

справа №381/329/17

адміністративне провадження №К/9901/24440/18, К/9901/24444/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №381/329/17

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Фастівського міського голови Нетяжука Михайла Володимировича

про визнання дій протиправними і скасування розпорядження,

за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Чаку Є.В., суддів Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 (далі - «позивач 1»), ОСОБА_2 (далі - «позивач 2») звернулися до суду з позовом, в якому просили:

- визнати протиправними дії Фастівського міського голови Нетяжука Михайла Володимировича щодо видання розпорядження №31од від 27 січня 2017 року;

- скасувати розпорядження виконавчого комітету Фастівської міської ради №31од від 27 січня 2017 року «Про зупинення дії рішень Фастівської міської ради №1-XXIV-VII «Про задоволення заяв членів виконавчого комітету ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », №2-XXIV-VII «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання», №3-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », №4-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », №5-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 » від 27 січня 2017 року».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що міський голова попереднім своїм розпорядженням від 20 січня 2017 року №21од «Про зупинення дії рішення Фастівської міської ради №1-ХХІІІ-УІІ «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання» призначив розгляд цього питання на скликану ним сесію міської ради на 27 січня 2017 року о 14.00 годині. Проте, 27 січня 2017 року міський голова пішов із сесійної зали, тому секретар Фастівської міської ради Датко Н.І. зачитала зазначене Розпорядження міського голови і поставила на голосування питання про відкриття позачергової сесії міськради. За відкриття цієї XXIV позачергової сесії Фастівської міської ради проголосували більшість депутатів Фастівської міської ради від загального складу ради. Після відкриття сесії було сформовано робочі органи і обрано головуючим депутата Фастівської міської ради ОСОБА_1 . Позивач 1 поставив на голосування питання про взяття за основу проект порядку денного цієї сесії та на пропозицію депутатів міської ради було внесено доповнення до порядку денного сесії. Цю сесію міської ради було завершено після 17-ї години 27 січня 2017 року, а через кілька днів після цього секретаріат сесії розшифрував із своїх диктофонних записів і оформив прийняті рішення сесії. Отже, лише 31 січня 2017 року о 16-ій годині 15 хвилин, головуючий на 24-ій сесії Фастівської міської ради ОСОБА_1 підписав прийняті на цій сесії рішення. На думку позивачів, Фастівський міський голова не знав і не міг знати про питання порядку денного цієї сесії міської ради і про прийняті на ній рішення, а отже не мав права видавати розпорядження №31од від 27 січня 2017 року. Тим більше, що документи, за які проголосувала міська рада, ще не були оформленні, не завізовані, вони станом на момент видання спірного розпорядження фізично були відсутні.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Фастівського міського голови Нетяжука Михайла Володимировича щодо видання розпорядження №31од від 27 січня 2017 року.

Скасовано розпорядження виконавчого комітету Фастівської міської ради №31од від 27 січня 2017 року «Про зупинення дії рішень Фастівської міської ради №1-XXIV-VII «Про задоволення заяв членів виконавчого комітету ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », №2-XXIV-VII «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання», №3-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », №4-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », №5-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 » від 27 січня 2017 року».

ОСОБА_2 суд відмовив у задоволенні його позовних вимог до Фастівського міського голови Нетяжука Михайла Володимировича про визнання дій протиправними і скасування розпорядження №31од від 27 січня 2017 року (оскільки оскаржуване розпорядження не порушує його права і не створює для нього обов`язки).

Судове рішення мотивовано тим, що відповідач не надав суду доказів щодо правомірності винесення оскаржуваного розпорядження виконавчого комітету Фастівської міської ради №31од від 27 січня 2017 року «Про зупинення дії рішень Фастівської міської ради №1-XXIV-VII «Про задоволення заяв членів виконавчого комітету ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », №2-XXIV-VII «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання», №3-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », №4-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », №5-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 » від 27 січня 2017 року». Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке розпорядження є протиправним і підлягає скасуванню.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, виходив з того, що голова Фастівської міської ради Нетяжук М.В. скористався своїм правом і в межах п`ятиденного строку зупинив дію рішень, прийнятих на 24-ій сесії міської ради, виніс їх на повторний розгляд міської ради, зобов`язавши міську раду у двотижневий строк повторно розглянути ці рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційних скаргах позивачі просили скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, а постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2017 року залишити в силі.

Зокрема, скаржники зазначають, що рішення суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, є помилковими. Позивачі вказали, що документи, за які проголосувала міська рада, ще не були оформлені, не завізовані, вони станом на момент видання спірного розпорядження фізично були відсутні, а тому відповідач не мав законних підстав приймати розпорядження №31од від 27 січня 2017 року.

Крім того, позивачі, звернули увагу на те, що 27 січня 2017 року міський голова пішов із сесійної зали. Після відкриття сесії було сформовано робочі органи та обрано головуючим депутата Фастівської міської ради ОСОБА_1 , який поставив на голосування питання про взяття за основу проект порядку денного цієї сесії і на пропозицію депутатів міської ради було внесено доповнення до порядку денного сесії. Дану сесію міської ради було завершено після 17-ї години 27 січня 2017 року, а через кілька днів після цього секретаріат сесії розшифрував із своїх диктофонних записів і оформив прийняті рішення сесії. Таким чином, лише 31 січня 2017 року о 16-ій годині 15 хвилин, головуючий на 24-ій сесії Фастівської міської ради ОСОБА_1 підписав прийняті на цій сесії рішення.

З огляду на викладене, позивачі зазначили, що Фастівський міський голова не знав і не міг знати про питання порядку денного цієї сесії міської ради і про прийняті на ній рішення, а отже не мав права видавати розпорядження №31од від 27 січня 2017 року, оскільки неможливо видавати розпорядження невідомо про що.

Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на чітке дотримання ним положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» при прийнятті оскаржуваного розпорядження, оскільки право міського голови зупинити дію рішення міської ради і винести його на повторний розгляд ради передбачено прямою нормою закону.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що 18 січня 2017 року Фастівською міською радою прийнято рішення №1-ХХІІІ-VІІ «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VІІ скликання».

Розпорядженням Фастівського міського голови Нетяжука М.В. №21од від 20 січня 2017 року дія зазначеного рішення зупинена і вирішено скликати позачергову сесію Фастівської міської ради 27 січня 2017 року, поставивши на повторний розгляд ради це рішення.

27 січня 2017 року на позачерговій сесії Фастівської міської ради за результатами повторного розгляду рішення №1-ХХІІІ-VІІ «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VІІ скликання» прийнято не було, оскільки була відсутня необхідна кількість депутатських голосів.

Проте, 27 січня 2017 року, після того, як міський голова покинув сесійну залу, секретар міської ради поставила на голосування пропозицію про відкриття 24-ї позачергової сесії, за результатами якої було прийнято ряд рішень, а саме: №1-XXIV-VII «Про задоволення заяв членів виконавчого комітету ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », №2-XXIV-VII «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання», №3-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », №4-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », №5-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 ».

Розпорядженням Фастівського міського голови Нетяжука М.В. №31од від 27 січня 2017 року дія цих рішень була зупинена та вирішено винести їх на повторний розгляд ради.

Крім того, судом апеляційної інстанції було встановлено, що 27 січня 2017 року за вх. №198/06-18 депутат Фастівської міської ради ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, подав міському голові депутатське звернення про внесення на розгляд позачергової сесії Фастівської міської ради 27 січня 2017 року питання «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 ».

Також 27 січня 2017 року депутат Фастівської міської ради Кудь Р.В. подав депутатське звернення за вх. №199/06-18 про включення до порядку денного позачергової сесії Фастівської міської ради 27 січня 2017 року питання «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання».

Крім того, зазначені депутати Фастівської міської ради до вказаних депутатських звернень надали проекти рішень.

Згідно розпорядження міського голови №25од від 23 січня 2017 року було скликано двадцять четверту позачергову сесію міської ради VII скликання 27 січня 2017 року о 14.00 годині в актовій залі адмінбудинку ради. До порядку денного даної сесії було включено лише одне питання «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VI скликання».

Проте, 27 січня 2017 року велася онлайн трансляція двадцять четвертої позачергової сесії міської ради через інтернет-канал Fastiv.net.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Систему і гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Повноваження міського голови визначені статтею 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, пунктами 1, 8, 20 частини четвертої цієї статті визначено, що сільський, селищний, міський голова скликає сесії ради, забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради, видає розпорядження у межах своїх повноважень, тощо.

Повноваження міської ради визначені у статтях 25, 26 цього Закону. Зокрема, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання, перелік вказаних питань міститься у статті 26 Закону.

Відповідно до пункту 20 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційні скарги позивачів у цій справі подані до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Аналіз зазначених у попередньому розділі правових норм дає підстави для висновку, що голова сільської, селищної, міської ради може своїм розпорядженням зупиняти рішення ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття і вносити їх на повторний розгляд відповідної ради, який має бути проведений у двотижневий строк.

Разом з тим, норми даної статті не містять прямого зобов`язання щодо одночасного внесення на повторний розгляд ради відповідного рішення, а лише встановлюють двотижневий строк, в межах якого воно має бути переглянуте разом із зауваженнями голови ради.

Одночасно, право накладати вето на рішення відповідної ради належить до дискреційних повноважень голови цієї ради, яке, в подальшому, може бути подолане самою радою. Отже, суд не вправі надавати оцінку підставам для накладення такого вето.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №813/5033/17, від 19 лютого 2020 року у справі №2а-2378/11.

Судами встановлено, що головою Фастівської міської ради прийнято розпорядження №31од від 27 січня 2017 року «Про зупинення дії рішень Фастівської міської ради №1-XXIV-VII «Про задоволення заяв членів виконавчого комітету ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », №2-XXIV-VII «Про розпуск виконавчого комітету Фастівської міської ради VII скликання», №3-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень першого заступника міського голови ОСОБА_5 », №4-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 », №5-XXIV-VII «Про дострокове припинення повноважень керуючого справами ОСОБА_7 » від 27 січня 2017 року». Крім того, цім розпорядженням відповідач зобов`язав винести на повторний розгляд ради зазначені рішення відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування».

В подальшому, згідно розпорядження голови Фастівської міської ради від 1 лютого 2017 року №34од скликано двадцять пяту позачергову сесію Фастівської міської ради 9 лютого 2017 року о 15:00 годині з порядком денним щодо підтвердження дії зупинених рішень від 27 січня 2017 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуваним розпорядженням міського голови від 27 січня 2017 року не порушено вимоги статтей 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а відповідач дотримався порядку накладення вето і перегляду рішення ради із врахуванням зауважень міського голови.

Щодо аргументів зазначених в касаційній скарзі ОСОБА_2 . Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17.

ОСОБА_2 звернувся з цим позовом як громадський діяч. Однак, ані у позовній заяві, ані в касаційній скарзі не наводить жодних доводів на обґрунтування того, які саме його права (індивідуально-виражені) були порушені оскаржуваним рішенням відповідача. Тобто відсутній причинно-наслідковий зв`язок між оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень та порушенням конкретних прав ОСОБА_2 .

З доводів позивача 2, що містяться у позовній заяві та у касаційній скарзі у цій справі, випливає, що він є громадським діячем, членом територіальної громади, права та інтереси якого порушені спірним розпорядженням, оскільки він був присутній на сесії міської ради 27 січня 2017 року, тому мав змогу особисто спостерігати за всім перебігом подій.

Однак, Верховний Суд, звертає увагу на те, що оскаржуване розпорядження голови не є нормативно-правовим актом, який би порушував права позивача 2, і також не є актом індивідуальної дії щодо позивача 2, оскільки дане розпорядження не було направлене безпосередньо на права позивача 2 і не було безпосередньо адресоване йому.

Вказаним розпорядженням не встановлювались, не визнавались, не обмежувались і не припинялись права ОСОБА_2 .

Це розпорядження є рішенням по суто процедурним питанням щодо набрання прийнятим радою рішенням чинності; адресат даного розпорядження - рада.

На підставі зазначеного, вказане розпорядження не можна розглядати як таке, що порушує права конкретної фізичної особи ( ОСОБА_2 ).

Сам факт внесення рішень на повторний розгляд ради не є порушенням прав позивача 2 чи позбавленням позивача 2 певних прав тощо.

За такого правового врегулювання і обставин справи Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що доводи касаційних скарг є ідентичними доводам позовної заяви заявників, яким судами надана належна оцінка, а тому відсутня необхідність повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. Водночас судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Колегія суддів зазначає, що доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції і не спростовують правильність висновків, зроблених цим судом, а тому постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року потрібно залишити без змін.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду