Справа № 826/10223/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Київ № 826/10223/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства "Квазар"
до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
провизнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Акціонерне товариство "Сбербанк";

встановив:

Приватне акціонерне товариство "Квазар" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Сбербанк", в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2018 №55344700 з підстав, визначених пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження";

- визнати протиправною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 №55344700;

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 щодо передачі шляхом винесення Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП №55344700 у власність акціонерному товариству "Сбербанк" () нежилої будівлі (літ. Л) загальною площею 16578,70 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 та належить на праві власності ПАТ "Квазар" ();

- визнати протиправною та скасувати постанову про зняття арешту з майна від 19.06.2018 №55344700.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зокрема зазначав, що винесення відповідачем оскаржуваних рішень та вчинення відповідних дій було наслідком примусового виконання виконавчого напису №5704, вчиненого 30.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною.

У той же час, вказаний виконавчий напис постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 по справі №910/289/19 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, на переконання позивача, виконавче провадження ВП №55344700 відкрите постановою державного виконавця 08.12.2017 на підставі виконавчого напису від 30.12.2016 №5704 через визнання судом останнього таким, що не підлягає виконанню, підлягало закінченню, зважаючи на вимоги пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Натомість, всупереч приписам частини другої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" 19.06.2018 відповідачем було прийнято рішення, які і стали предметом оскарження за даним адміністративним позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 позовні вимоги задоволено у повному обсязі та при цьому зобов`язано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №55344700 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв`язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), та відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" зазначити про зняття арешту з майна Приватного акціонерного товариства "Квазар" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, ), накладеного у даному виконавчому провадженні.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Міністерства юстиції України, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.12.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 скасовано, а справу №826/10223/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, у пунктах 61 та 62 постанови від 13.12.2019 колегія суддів Верховного Суду зазначила, що під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно встановити послідовність подій, які відбулися 19.06.2018, а саме: ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19.06.2018 у справі про визнання виконавчого документу (виконавчого напису від 30.12.2016 №5704) таким, що не підлягає виконанню та прийняття головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ постанов від 19.06.2018 №55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна і як наслідок складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП №55344700, а також суду необхідно з`ясувати належний склад учасників, виходячи з підстав позову, його предмету і заявлених позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2020 справу №826/10223/18 прийнято до провадження суддею Шейко Т.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 залучено в якості співвідповідача по справі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні при з`ясуванні питання щодо належності відповідача по справі представник відповідача та третьої особи поклались на розсуд суду.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі, а також підтримав заявлене ним клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження.

Представник відповідача та третьої особи заперечували проти заявлених позовних вимог та щодо заявленого позивачем клопотання з приводу загального позовного провадження представником відповідача було висловлено заперечення, а представник третьої особи поклався на розсуд суду.

Враховуючи думку учасників справи та особливості розгляду справ за участю виконавчої служби, встановлені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд продовжив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, заслухавши пояснення учасників справи, суд за згодою учасників справи вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, враховуючи доводи, пояснення та заперечення сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлювалось судом, 29.04.2010 між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" (на даний час - Акціонерне товариство "Сбербанк"), та Публічним акціонерним товариством "Квазар" (на даний час - Приватне акціонерне товариство "Квазар") укладено договір про відкриття кредитної лінії №05-В/10/47/КЛ, до якого в подальшому сторонами вносилися зміни та доповнення.

27.01.2012 в забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством "Квазар" зобов`язань за вказаним кредитним договором, між Банком та Товариством укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі під №861, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії №05-В/10/47/КЛ, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 29.04.2010, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, які (зобов`язання) перелічені у статті 2 цього договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основним договором, іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку майно, зазначене в пункті 3.1 договору (предмет іпотеки), а саме нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству "Квазар" на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.05.2011 у справі №2-3411/10.

29.07.2016 на адресу Публічного акціонерного товариства "Квазар" направлено повідомлення-вимогу іпотекодавцю/заставодавцю №392/5/50 про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором від 29.04.2010 №05-В/10/47/КЛ із доданим розрахунком заборгованості. 05.08.2016 вказана вимога отримана уповноваженою особою позивача. Цим повідомленням-вимогою Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" повідомило Публічне акціонерне товариство "Квазар" про існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором та попередило про те, що у випадку незадоволення вимоги банку, останній буде змушений задовольнити свою вимогу за рахунок іпотечного/заставного майна, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

30.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною вчинено виконавчий напис №5704, яким запропоновано Публічному акціонерному товариству "Сбербанк" звернути стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству "Квазар" на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі №2-3411/10 та є предметом забезпечення виконання ПАТ "Квазар" основного зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії від 29.04.2010 №05-В/10/47/КЛ (зі змінами і доповненнями).

У цьому виконавчому написі запропоновано за рахунок реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" за Кредитним договором у сумі 7077308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 6340000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737308,41 євро. Строк, за який проводиться стягнення - з 02.04.2016 до 11.10.2016 включно.

08.12.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55344700.

Вказана постанова була оскаржена Приватним акціонерним товариством "Квазар" у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018, постановленим в адміністративній справі №826/16954/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Сбербанк", про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2017 ВП №55344700, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою державного виконавця від 15.12.2017 змінено назву сторони виконавчого провадження, а саме: боржника у виконавчому провадженні ВП №55344700, із Публічного акціонерного товариства "Квазар" (, місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3) на Приватне акціонерне товариство "Квазар" (, місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3).

26.12.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою описано нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству "Квазар" () на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.05.2011 у справі №2-3411/10.

Оскільки призначені на 12.02.2018, 26.03.2018 і 07.05.2018 електронні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, відповідно до вимог частини шостої статті 61 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено, що у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна конфіскованого за рішенням суду, державний виконавець надіслав стягувачу (Публічному акціонерному товариству "Сбербанк") листа стосовно вирішення питання про залишення за собою непроданого майна.

Листом від 17.05.2018 №9029/5/28-3 Акціонерне товариство "Сбербанк" повідомило Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про прийняте рішення залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме: нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 і належить Публічному акціонерному товариству "Квазар" () на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.05.2011 у справі №2-3411/10, за ціною третіх електронних торгів - 53534467,70 грн. без ПДВ.

У зв`язку з тим, що згідно з рішенням єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" (рішення від 10.04.2018 №1) змінено найменування банку із Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" на Акціонерне товариство "Сбербанк", постановою державного виконавця від 24.05.2018 змінено назву сторони виконавчого провадження, а саме: стягувача у виконавчому провадженні ВП №55344700, із Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ) на Акціонерне товариство "Сбербанк" (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ).

19.06.2018 державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №55344700 складено акт про передачу у власність акціонерному товариству "Сбербанк" нереалізованого майна Приватного акціонерного товариства "Квазар" та винесено постанови: про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження, з якими не погоджується позивач і вважає їх протиправними.

19.06.2018 постановою Київського апеляційного господарського суду по справі №910/289/18 скасовано рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2018, задоволено позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Квазар" і визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №5704, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 30.12.2016, про звернення стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 та належить ПАТ "Квазар", в рахунок виконання ПАТ "Квазар" основного зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії від 29.04.2010 №05-В/10/47КЛ в сумі 7077308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість за кредитною лінією - 6340000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737308,41 євро зі строком стягнення з 02.04.2016 до 11.10.2016.

При цьому, ухвалою апеляційного суду від 12.06.2018 до участі у справі №910/289/18 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську О.В.

Задовольняючи заявлені позивачем вимоги по справі №826/10223/18 Окружний адміністративний суд міста Києва згідно змісту рішення від 18.01.2019 виходив зокрема з того, що за наявності постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, яка набрала законної сили з моменту її проголошення, у справі №910/289/18 про визнання виконавчого документу (виконавчого напису від 30.12.2016 №5704) таким, що не підлягає виконанню, та з огляду на небезспірність заборгованості позивача, як позичальника за кредитним договором, відповідач не мав права передавати майно стягувачу та повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв`язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), а не на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у разі, якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки), та одночасно зазначити про зняття арешту з майна боржника відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на наведене та враховуючи вимоги законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що протиправні дії відповідача щодо передачі майна позивача у власність стягувачу за виконавчим документом (виконавчим написом нотаріуса), який визнано господарським судом таким, що не підлягає виконанню, призвели до порушення законних прав та інтересів позивача.

В свою чергу, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи заявлені позовні вимоги, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду згідно постанови від 21.05.2019 встановила, що під час розгляду справи №910/289/18 Київським апеляційним господарським судом державний виконавець не був обізнаний з фактом ухвалення вказаним судом постанови та був відсутній під час проголошення тексту прийнятого рішення.

Крім того, враховуючи що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 була оприлюднена 27.06.2018, а як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, клопотання позивача від 19.06.2018 №245/А про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з визнання судом рішення таким, що не підлягає виконанню отримано та зареєстровано у Міністерстві юстиції України лише 22.06.2018 за вхідним №20048-33-18, про що свідчить копія реєстраційної-контрольної картки, колегія суддів апеляційної інстанції серед іншого зазначила, що на момент складання державним виконавцем у виконавчому провадженні №55344700 акту про передачу у власність стягувачу нереалізованого майна боржника та винесення постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту майна та про закінчення виконавчого провадження відповідач не знав та не міг знати про ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19.06.2018, а отже відповідач діяв в межах повноважень, а прийняті постанови відповідають вимогам діючого законодавства.

Також, при винесенні постанови від 21.05.2019 суд апеляційної інстанції врахував і ту обставину, що на момент апеляційного розгляду справи, рішення Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 в справі №910/289/18, на яке посилався позивач, було скасовано постановою Верховного Суду від 21.02.2019.

Попри це, Верховний Суд скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 в справі №826/10223/18, не погоджуючись з обґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій, виходив зокрема з того, що предметом позову у цій справі є протиправність дій головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, а оскільки відповідачем у справі визначено Міністерство юстиції України, судами попередніх інстанції не було з`ясовано належний склад учасників справи, виходячи з підстав позову, його предмету і заявлених позовних вимог.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо правомірності дій головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ в частині прийняття постанов від 19.06.2018 №55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна і як наслідок складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП №55344700, Верховний Суд вказав, що суди не зазначили які саме дії державного виконавця при здійсненні вказаних дій вчинено з порушенням процедури, визначеної Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про іпотеку", а також що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не встановлено та не досліджено послідовність подій, які відбулися 19.06.2018, а саме: ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19.06.2018 у справі про визнання виконавчого документу (виконавчого напису від 30.12.2016 №5704) таким, що не підлягає виконанню та прийняття головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ постанов від 19.06.2018 №55344700 і акта від 19.06.2018 №55344700 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Через те, що ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19.06.2018 у справі №910/289/18 та прийняття головним державним виконавцем постанов і складання акта від 19.06.2018 №55344700 відбулося протягом одного дня, Верховний Суд наголосив, що з`ясування того, яка з подій відбулася раніше має значення для правильного вирішення справи щодо підтвердження чи спростування законності дій державного виконавця під час вчинення виконавчих дій.

Зважаючи на висновки Верховного Суду при вирішенні спору в даній адміністративній справі суд виходить з наступного.

Так, у своєму клопотанні щодо виконання вказівок Верховного Суду під час нового розгляду справи позивач наголосив на тому, що залучення Департаменту державної виконавчої служби відповідача, як співвідповідача, є неналежним виконанням судом першої інстанції вказівок Верховного Суду, що тягне за собою порушення норм процесуального права.

Зокрема, позивач вказав, що відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Положення про Міністерство юстиції України, Типового положення про управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Департамент не є органом державної виконавчої служби, а є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України, а тому, на його думку, дана справа повинна розглядатися за загальними правилами адміністративного судочинства, а не за правилами статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, залишивши Міністерство юстиції України відповідачем у справі.

У заяві про зміну (доповнення) підстав позову, а також у додаткових поясненнях щодо належного складу учасників справи позивач звернув увагу на те, що з набранням чинності Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" втратив чинність Закон України "Про державну виконавчу службу", а тому на його переконання було втрачено правовий статус працівників відділу примусового виконання рішень, визначений в Положенні про цей відділ, у тому числі державного виконавця ОСОБА_1. - відповідно, останній не мав компетенції (повноважень) безпосередньо здійснювати примусове виконання рішень, оскільки зазначений структурній підрозділ відповідача, власне як і сам відповідач не входять до складу органів державної виконавчої служби, а здійснення виконавчих дій безпосередньо відповідачем законом не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 №1403-VIII (тут і надалі - нормативно-правові акти в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За приписами статті 6 Закону №1403-VIII cистему органів примусового виконання рішень становлять Міністерство юстиції України та органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Як зазначено в частині першій статті 7 Закону №1403-VIII відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України (Положення №228).

Згідно пункту 1 вказаного Положення Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства та використання електронного цифрового підпису, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

За пунктом 7 Положення №228 Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту.

Відповідно до пункту 1 Положення про відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого заступником Міністра юстиції України - керівником апарату 22.06.2016, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є структурним підрозділом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, без статусу юридичної особи. Працівниками відділу є державні виконавці правовий статус яких та обсяг процесуальних повноважень визначений законами України "Про державну виконавчу службу" та "Про виконавче провадження".

Згідно пункту 1.1 Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 01.03.2019 №616/к, Департамент державної виконавчої служби є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України.

Згідно пункту 3.18 вказаного Положення Департамент забезпечує представництво інтересів відділу примусового виконання рішень Департаменту в судових та інших органах, а також організовує забезпечення представництва інтересів Департаменту в судових органах через структурні підрозділи територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень.

За пунктом 6.4 Положення до складу Департаменту входять структурні підрозділи, у тому числі відділ примусового виконання рішень.

Відповідно до пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5), зареєстрованої в Міністерстві

юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, до органів державної виконавчої служби відноситься, у тому числі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень.

Надалі, наказом Міністерства юстиції України від 27.12.2019 №4224/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2019 за №1305/34276, до вищевказаної Інструкції було внесено зміни, зокрема її пункт 3 викладено в редакції, згідно якої відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України також є органом державної виконавчої служби.

Пунктом 4 зазначеної Інструкції визначено, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно, суд не вбачає невірного виконання судом вказівок Верховного Суду в частині з`ясування належного складу учасників справи, а саме щодо залучення у якості відповідача Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом з тим, за змістом позовної заяви та поданих заперечень і доповнень, порушення свого права позивач обґрунтовував тим, що оскільки відповідач залучався до розгляду господарського спору у справі №910/289/18 в якості третьої особи, то останній зобов`язаний був знати про результати розгляду вказаної справи, зокрема про наявність рішення Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, яким виконавчий документ за виконавчим провадженням №55344700 визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому за доводами позивача закриття державним виконавцем цього ж дня 19.06.2018 виконавчого провадження №55344700 з підстав передачі у власність стягувачу (ПАТ "Сбербанк") відповідного нерухомого майна за вказаним виконавчим документом, який не підлягав виконанню, було протиправним.

Як встановлено судом, представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та державний виконавець, який виконував виконавчий напис №5704, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 30.12.2016, не приймали участі у судовому засіданні 19.06.2018 у справі №910/289/18, про що власне зазначено в самому тексті вступної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 по справі №910/289/18.

Крім того, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 по справі №910/289/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74898895) надіслана судом до ЄДРСР 25.06.2018 та оприлюднена 27.06.2018.

Беручи до уваги вказівки Верховного Суду щодо необхідності встановлення та дослідження хронології подій, які відбулися 19.06.2018 в частині послідовності ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19.06.2018 у справі №910/289/18 та прийняття головним державним виконавцем постанов і складання акту від 19.06.2018 у виконавчому провадженні №55344700, а саме яка з подій відбулась раніше, з метою з`ясування всіх обставин справи Окружним адміністративним судом міста Києва, з урахуванням запиту від 13.02.2020 №826/10223/18 та відповіді Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 №04-08/56/20, сформовано судовий запит від 03.03.2020 №826/10223/18 Голові ліквідаційної комісії Київського апеляційного господарського суду про надання належним чином засвідченої копії журналу судового засідання від 19.06.2018 у справі №910/289/18.

У відповіді від 12.03.2020 №14-1/41/20 на судовий запит від 03.03.2020 №826/10223/18, в якості додатку Головою ліквідаційної комісії Київського апеляційного господарського суду надано належним чином завірену копію журналу судового засідання від 19.06.2018 у справі №910/289/18.

Так, протоколом судового засідання Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 по справі №910/289/18 підтверджується відсутність в судовому засіданні представників третіх осіб по справі, а також убачається, що оголошення рішення (постанови) відбулось о 13:17:57 год.

В судовому засіданні 07.04.2020 по справі №826/10223/18 допитаний у якості свідка державний виконавець відповідача ОСОБА_1 надав свої пояснення по справі, а також інформаційну довідку з автоматизованої системи виконавчого провадження від 07.04.2020 №36279 за запитом по виконавчому провадженню №55344700, яка долучена до матеріалів справи.

Згідно відомостей зазначеної інформаційної довідки від 07.04.2020 №36279 рішення про опис майна позивача прийняте 19.06.2018 Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та зареєстроване 19.06.2018 о 12:44:02 год. Рішення про передачу вказаного майна стягувачу в рахунок погашення боргу прийнято 19.06.2018 та зареєстровано 19.06.2018 о 12:47:15 год. Рішення про зняття арешту з майна прийнято 19.06.2018 та зареєстровано о 13:02:54 год. Рішення про закінчення виконавчого провадження прийнято 19.06.2018 та зареєстровано 19.06.2018 о 13:09:52 год.

Згідно пояснень відповідача про постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі №910/289/18 державному виконавцю ОСОБА_1 стало відомо лише після надходження 22.06.2018 до Міністерства юстиції України клопотання ПрАТ "Квазар" від 19.06.2018 №245/А. До вказаного клопотання не було додано постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі №910/289/18. Дане клопотання зареєстровано у Міністерстві юстиції України 22.06.2018 за вх. №20048-33-18, що підтверджується наявною копією реєстраційно-контрольної картки.

Таким чином, вищевикладене свідчить про те, що позивачем у своїх поясненнях вірно вказано на обізнаність відповідача про судове засідання 19.06.2018 у Київському апеляційному господарському суді по справі №910/289/18, але помилково зроблено висновок що останньому було відомо про результати розгляду даної справи саме 19.06.2018. Також, судом встановлено, що спірні дії та рішення уповноваженої особи відповідача прийнято ним до оголошення Київським апеляційним господарським судом рішення від 19.06.2018 у справі №910/289/18.

Вирішуючи питання щодо правомірності дій головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ в частині прийняття постанов від 19.06.2018 №55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна і як наслідок складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП №55344700 в контексті встановленої Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України" Про іпотеку" процедури, суд виходить з такого.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, у тому числі на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, у тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті стаття 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса), за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтею 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачений перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, зокрема згідно її пунктів 5, 9, 15 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону України "Про виконавче провадження").

За приписами статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, як зазначено в частині сьомій статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

За визначенням статті 1 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 №898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку").

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом (частина перша статті 5 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини першої, другої статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку").

Згідно частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Частиною першою статті 41 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Статтями 43-48 Закону України "Про іпотеку" визначено порядок підготовки до проведення прилюдних торгів, участі у прилюдних торгах, власне проведення прилюдних торгів, проведення розрахунків за майно, придбане на прилюдних торгах, оформлення результатів прилюдних торгів та розподіл коштів від реалізації предмета іпотеки, а також оскарження результатів прилюдних торгів.

Зокрема, статтею 49 Закону України "Про іпотеку" передбачені права та обов`язки іпотекодержателя у разі визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися.

Так, протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів, призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах становить 80 відсотків. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах становить 70 відсотків початкової вартості майна

Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Статтями 56, 57, 59 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок арешту і вилучення майна (коштів) боржника, визначення вартості майна боржника, оцінки майна боржника та зняття арешту з майна.

Статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення. Згідно частини першої вказаної статті Закону, Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Положеннями частин сьомої, восьмої, дев`ятої статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Згідно заяви Акціонерного товариства "Сбербанк" від 17.05.2018 №9029/5/28-3 (вх. № Міністерства юстиції України 15601-33-18 від 17.05.2018) про придбання предмета іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, з огляду на те, що електронні прилюдні торги з реалізації нерухомого майна: нежилої будівлі (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, яке належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "Квазар", що є правонаступником прав і обов`язків Публічного акціонерного товариства "Квазар" та передане Акціонерному товариству "Сбербанк", що є правонаступником прав і обов`язків Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" в іпотеку за Договором іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 27.01.2012 та зареєстрованим в реєстрі за №861, оголошено такими, що не відбулись 07.05.2018, враховуючи відповідні положення законодавства щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, Акціонерне товариство "Сбербанк" просило Начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скласти акт про реалізацію предмета іпотеки за початковою ціною продажу предмета іпотеки з третіх електронних торгів у розмірі 53534467,70 грн., вищевказаного нерухомого майна.

Отже, як убачаться з матеріалів справи, іпотекодержатель за договором від 27.01.2012 і третя особа по даній справі, - Акціонерне товариство "Сбербанк" скористалось у встановлений строк своїм правом, передбаченим Законом України "Про іпотеку", через звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було реалізовано державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ ОСОБА_1. згідно вимог Закону України "Про виконавче провадження" за початковою ціною продажу предмета іпотеки з третіх електронних торгів шляхом прийняття постанов від 19.06.2018 у виконавчому провадженні №55344700 про закінчення виконавчого провадження, про зняття арешту з майна та, відповідно, складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19.06.2018 ВП №55344700, а відтак державний виконавець діяв у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Позивач вказував на не складання державним виконавцем відповідних документів у строк, встановлений Законом України «Про іпотеку», втім порушення виконавцем строку, встановленого Законом України «Про іпотеку», зважаючи при цьому на своєчасне звернення третьої особи з відповідною заявою, жодним чином не впливає на правомірність винесених державним виконавцем рішень 19.06.2018.

Враховуючи заявлені позивачем вимоги та встановлені обставини станом на час винесення даного рішення по справі, суд також зазначає, що за загальноприйнятими засадами правосуддя останнє повинно відповідати вимогам справедливості і забезпечувати ефективний спосіб захисту, який повинен бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Оскільки постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 по справі №910/289/18 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018 вирішено залишити в силі, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Квазар" про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису №5704 вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною 30.12.2016 про звернення стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. № 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 та належить ПАТ "Квазар" в рахунок виконання основного зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії №05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 в сумі 7077308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість за кредитною лінією - 6340000,00 євро, заборгованість по процентах за користування кредитною лінією 737308,41 євро зі строком стягнення з 02.04.2016 до 11.10.2016, - відмовлено, суд наголошує, що необхідною умовою для вжиття судом відповідних заходів з метою відновлення порушеного права, є існування порушеного права на момент прийняття судом відповідного рішення, а враховуючи правомірність та відповідність вимогам законодавства дій та рішень державного виконавця відповідача, які є предметом оскарження в даній адміністративній справі, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем не спростовано та не надано належним чином допустимих і належних доказів, які б свідчили про протиправність дій та винесених відповідачем рішень, що оскаржуються в межах даної адміністративної справи, а отже відсутні підстави для визнання заявлених позовних вимог такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, судові витрати, що підлягають розподілу, відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 243-246, 251, 287 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Сбербанк" - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко