Справа № 420/1932/20
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1932/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.09.2017 року по 26.12.2019 року; визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 18.09.2017 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 18.09.2017 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2019 року по справі № 420/5245/19 адміністративний позов позивача до в/ч НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 задоволено. 26.12.2019 року були внесені зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 18.09.2017 № 189 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки та на картковий рахунок позивача військовою частиною НОМЕР_1 було перераховано суму грошової компенсації. 08.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_3 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 18.09.2017 року по 26.12.2019 року. Листом від 30.01.2020 року в/ч НОМЕР_1 , розглянувши звернення, повідомила позивачу, зокрема, що: вимоги заявлені незаконно, оскільки у військової частини НОМЕР_1 , як у органу фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 відсутня вина у невиплаті позивачу компенсації за невикористані дня додаткової відпустки за 2016-2017 рік. Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу в/ч має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що в/ч НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що звільнення позивача з військової служби відбулося законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та останньому при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всім іншим виплатам проведений. Військовою частиною НОМЕР_1 , як органом фінансового забезпечення військовій частини НОМЕР_2 26.12.2019 року було виплачено позивачу компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, на виконання зокрема пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.12.2019 року № 254. Положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідно до п.2.2 Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, аналіз ст.ст.116,117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, дає необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

18.09.2017 року командувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України на підставі рапорту позивача та Наказу № 595 від 31.08.2017 року прийнято наказ № 189 (по стройовій частині), яким капітана 1 рангу ОСОБА_1 , начальника відділу планування командного центру штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 31.08.2017 року № 595 з військової служби у запас за пунктом «а» частини шостої (у зв`язку із закінченням строку контракту) з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що 18.09.2017 року справи та посаду здав, з 18.09.2017 року виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Суворовського районного військового комісаріату м. Одеси.

Вказаним наказом від 18.09.2017 року № 189, вирішено позивачу виплатити премію за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року у розмірі 380 % від посадового окладу, виплатити додаткову грошову винагороду за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року у розмірі 60 %, виплатити надбавку у розмірі 15 % від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 01 вересня по 18 вересня 2017 року, виплатити грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 25 календарних років у розмірі 109418 гривень 75 копійок відповідно до наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» належна грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, складає 46392, 79 грн.

27.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 з проханням нарахування та виплати грошової компенсації за дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

Листом від 10.06.2019 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні заяви про нарахування та виплату компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки.

Не погоджуючись з такою відмовою ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 18.09.2017 року № 189 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 вересня 2017 року, у розмірі 12650,21 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 вересня 2017 року, у розмірі 12650,21 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року у справі № 420/5245/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 вересня 2017 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 вересня 2017 року, в задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року у справі № 420/5245/19 26.12.2019 року були внесені зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 18.09.2017 року № 189 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки.

Відповідно до вказівки помічника командувача з фінансово-економічної роботи Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 02.01.2015 року № 154/24/2-4, з 01.01.2015 року військову частину НОМЕР_2 Військово-Морських Сил Збройних Сил України (Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України) було зараховано на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з п.1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України згідно наказу Міністра оборони України № 280 від 22.05.2017 року передбачено, що військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень). Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Отже, військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Тобто, військова частина НОМЕР_1 відпрацьовує та проводить фінансові розрахунки на підставі відповідних документів поданих військовою частиною НОМЕР_2 .

Військовою частиною НОМЕР_1 , як органом фінансового забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , 26.12.2019 року було виплачено ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки на виконання зокрема пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.12.2019 року № 254 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року у справі № 420/5245/19.

08.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 18.09.2017 року по 26.12.2019 року.

Листом від 30.01.2020 року Військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність підстав для нарахування та виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Одеський окружний адміністративний суд в своєму рішенні від 02.12.2019 року у справі № 420/5245/19 прийшов до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про Збройні Сили України» визначено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України (до структури яких входять, в тому числі, військові частини) є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Суд встановив, що позивачу при звільненні з військової служби у запас виплачено належне йому грошове забезпечення, у день звільнення не було проведено нарахування та виплату грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік.

У зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік на підставі рішення суду, на його думку, виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, а тому до таких правовідносин необхідно застосовувати положення ст.ст.116-117 Кодексу законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

Разом з цим, суд зазначає, що у зв`язку з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення Кодексу законів про працю України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати (грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки), що мала місце після того, як її було встановлено судом.

Тотожних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 28.01.2020 року по справі № 822/2663/15.

Правова позиція щодо незастосування статті 117 Кодексу законів про працю України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), остаточне рішення від 04.10.2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У п.65 зазначеного вище рішення Суд зазначив, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, у вказаних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому позовні вимоги не належать до задоволення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними, визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко

.