Справа № 620/753/20
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/753/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Прилуцька виховна колонія» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Державної установи «Прилуцька виховна колонія» (надалі також ДУ «Прилуцька виховна колонія», відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу у повному розмірі вихідної одноразової грошової допомоги та зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 18 повних календарних років служби з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем в порушення вимог Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не виплачено позивачу грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення з урахуванням періоду попередньої служби, тобто за 18 повних календарних років служби.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень. Вказана ухвала суду направлена за офіційною адресою суб`єкта владних повноважень, однак, поштове відправлення не вручено з незалежних від суду причин (а.с.31).

Відповідачу повторно направлено вищезазначену ухвалу суду від 02.03.2020 за офіційною адресою суб`єкта владних повноважень, однак, поштове відправлення не вручено з незалежних від суду причин (а.с.33).

Крім того, згідно наявної в матеріалах справи довідки повідомити ДУ«Прилуцька виховна колонія» за вказаним в позовній заяві телефонним номером не було можливості у зв`язку з тим, що за даним номером ніхто не відповідав (а.с.34).

Таким чином, суд вжив усіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи та враховуючи приписи ч. 11 ст. 126 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відзив у встановлений судом строк відповідач не надав.

Частиною 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Зважаючи на ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як слідує з матеріалів справи позивач у період з 15.08.1999 по 06.07.2002 навчався в Чернігівському юридичному училищі Державного департаменту України з питань виконання покарань, у період з 07.07.2002 по 13.03.2009 перебував на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України та у період з 07.12.2010 по 02.12.2019 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, що підтверджується записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 15.08.1999 та біографічною довідкою від 11.12.2019 (а.с.5-6, 15-16).

Наказом Міністерства юстиції України від 02.12.2019 № 3514/к позивача звільнено 02.12.2019 з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника ДУ «Прилуцька виховна колонія» за власним бажанням відповідно до ч. 5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.7).

Згідно витягу з наказу від 06.12.2019 № 68/ОС-19 (про особовий склад) у зв`язку зі звільненням 02.12.2019 ОСОБА_1 , групі фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку установи провести кінцевий розрахунок з позивачем. Вислуга років на день звільнення становить: у календарному обчисленні 18 років 5 місяців 14 днів; у пільговому обчисленні 23 роки 8 місяців 5 днів. При цьому в даному наказі зазначено: виплатити, у тому числі, одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 11 років 10 місяців 16 днів (а.с.8).

В зв`язку з зазначеним позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні (25%) з урахуванням вислуги років - 11 років 10 місяців 16 днів (а.с.9).

Не погоджуючись з розміром призначеної одноразової грошової допомоги позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив здійснити перерахунок призначеної допомоги, врахувати при здійсненні перерахунку всю наявну вислугу років, а саме 18 років 5 місяців 14 днів та здійснити виплату неврахованої частини допомоги (а.с.10).

11.12.2019 позивачу надана відповідь № 6/26-19/К-23, в якій ДУ «Прилуцька виховна колонія» зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої розділу 3 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено, що особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, а тому підстав для здійснення перерахування суми одноразової грошової допомоги при звільненні та її виплати не має (а.с.11).

Як слідує з матеріалів справи на адвокатський запит № 2 від 22.01.2020 (а.с.12-13) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області повідомило, що ОСОБА_1 звільнений наказом УМВС України в Чернігівській області від 13.03.2009 № 44 о/с з УБОЗ УМВС України в Чернігівській області за власним бажанням без права на пенсію. На день звільнення ОСОБА_1 не мав права на отримання одноразової допомоги при звільненні (а.с.14).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу у повному розмірі вихідної одноразової грошової допомоги, останній звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначаються Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі також - Закон).

Частиною 2 статті 9 вказаного Закону встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Підпунктом 4 пункту першого розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 встановлено, що особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги.

Також в абз. 7 п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскільки при попередньому звільненні з органів внутрішніх справ у 2009 році позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги та відповідно не отримував її, тому при повторному звільненні мав право на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби з 07.07.2002 по 13.03.2009.

Як наслідок визначення періоду служби, за який позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги, суперечить вимогам Закону, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи між позивачем та Адвокатським бюро «Сергія Денисенка» 12.12.2019 укладено договір № 12/12/19 про надання правничої допомоги (а.с.17).

На підтвердження факту виконання між сторонами вказаного договору позивачем надано розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката (опис наданих послуг на стадії досудового врегулювання спору, при підготовці та поданні до суду позову) відповідно до якого Адвокатським бюро «Сергія Денисенка» надано наступні послуги:

попередня консультація 0,5 год, вартістю 500,00 грн;

ознайомлення з документами клієнта, їх опрацювання та правовий аналіз 0,5 год., вартістю 500, 00 грн;

вивчення та аналіз судової практики в подібних правовідносинах 0,5 год, вартістю 500,00 грн;

підготовка адвокатського запиту до ГУНП 0,5 год, вартістю 500,00 грн;

складання позовної заяви 3 год, вартістю 3000,00 грн, а всього на загальну суму 5000,00 грн (а.с.18).

Також позивачем надано квитанцію № 3 від 26.02.2020 про сплату 5000,00 грн на підставі договору № 12/12/19 від 12.12.2019 (а.с.19).

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ДУ «Прилуцька виховна колонія» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Прилуцька виховна колонія» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Прилуцька виховна колонія» щодо невиплати ОСОБА_1 у повному розмірі вихідної одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Державну установу «Прилуцька виховна колонія» виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 18 повних календарних років служби з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Прилуцька виховна колонія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 РозділуПерехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Державна установа «Прилуцька виховна колонія» (вул. Київська, 234, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500, ).

Повне судове рішення складено 29.04.2020.

Суддя О.М. Тихоненко