Справа № 480/585/20
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2020 р. Справа №480/585/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку (далі по тексту - відповідач, Херсонський зональний відділ), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку здійснити нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів із ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Ухвалою суду від 03.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
10.02.2020 через канцелярію суду позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с.30-33), у якій ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію за затримку повного розрахунку (невиплату у повному обсязі грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) з 30.10.2019 по день прийняття судового рішення у даній справі, зазначивши цей день у рішенні суду, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.
28.02.2020 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.36-38), у якому заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що позивач мав право на використання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік, але цим правом не скористався, а саме, рапорт про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік безпосередньому начальнику не надавав, а обґрунтовану відповідь про відмову у наданні такої відпустки до суду також не надав.
Крім того, зазначає, що позивач проходив військову службу у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку в період з 24.01.2019 по 29.10.2019. Відповідно до наказу начальника Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку від 29.10.2019 № 218 позивача виключено зі списків особового складу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку та всіх видів забезпечення, у зв`язку із чим з позивачем було проведено розрахунок у повному обсязі за весь час служби у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку, в тому числі й виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік (за десять днів), яку розраховано пропорційно часу, прослуженому в році звільнення у відповідності до п.5 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Що стосується виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 по 2018 роки, Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку зазначає, що у цей період позивач проходив військову службу в лавах Генеральної прокуратури України. Тобто, позивач під час проходження військової служби в лавах Генеральної прокуратури України керувався Законом України Про прокуратуру, який визначав його права та обов`язки. У Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку та у відповідності до наказів, які надав позивач відсутня інформація, чи користувався він своїм правом на додаткову відпустку, як учасник бойових дій під час проходження служби в лавах Генеральної прокуратури України, у зв`язку із чим у Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку були відсутні підстави для замовлення коштів на виплату позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 по 2018 роки. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою суду від 27.03.2020 витребувано від Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку інформацію щодо розміру середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 станом на день його звільнення з військової служби, а також належним чином завірену копію витягу з наказу №218 від 29.10.2019 в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Також, ухвалою суду від 27.03.2020 витребувано від Військової прокуратури об`єднаних сил інформацію чи надавалася ОСОБА_1 додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.
09.04.2020 на виконання вищезазначеної ухвали, Херсонським зональним відділом Військової служби правопорядку на електронну адресу суду направлено витяг із наказу начальника Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку від 29.10.2019 №218, а також розрахунок середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення капітана ОСОБА_1 (а.с.47-49).
14.04.2020 на адресу суду від Військової прокуратури об`єднаних сил надійшов лист (а.с.50), у якому зазначено, що за час проходження позивачем військової служби на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил антитерористичної операції та операції об`єднаних сил у період з 28.04.2015 по 23.01.2019, додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік йому не надавалася, а компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період не виплачувалась.
Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до контракту про проходження військової служби громадянами України (а.с.7-10), позивача наказом Міністра оборони України від 24.04.2015 № 276 прийнято на військову службу осіб офіцерського складу та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.
17.08.2016 ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 (а.с.6).
У період із 28.04.2015 по 23.01.2019 позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил АТО та ООС, що підтверджується витягом із послужного списку ОСОБА_1 (а.с.15-16).
Наказом військового прокурора об`єднаних сил від 23.01.2019 №50к позивача виключено із списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, у зв`язку із направленням у розпорядження Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби (а.с.12).
У період із 24.01.2019 по 29.10.2019 позивач займав посаду офіцера відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень Херсонського зонального відділу Військової служби порядку, що підтверджується витягом із послужного списку ОСОБА_1 (а.с.15-16).
Перед виключенням позивача зі списків особового складу частини і звільнення з військової служби, ОСОБА_1 27.10.2019 подано на ім`я начальника рапорт щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої ст. 162 Закону України «Про відпустки», за період часу з 2016 по 2019 роки, відповідно до п. 14 ст. 10.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п. 3 розділу XXXI Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (а.с.13).
29.10.2019 наказом начальника Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку позивача було звільнено з військової служби в запас. Частковий розрахунок із ОСОБА_1 був здійснений в листопаді 2019 року. Проте, із розрахунково-платіжної відомості вбачається, що позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій лише за 10 днів 2019 року.
Позивач не погоджуючись із такими діями відповідача, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Щодо посилань відповідача на те, що позивач проходив військову службу у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку лише у період з 24.01.2019 по 29.10.2019, а з 2016 по 2018 роки позивач проходив військову службу в лавах Генеральної прокуратури України, а тому в Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку відсутня інформація, чи користувався позивач своїм правом на додаткову відпустку, як учасник бойових дій під час проходження служби в лавах Генеральної прокуратури України, а відтак і відсутні підстави для виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 2016 по 2018 роки, суд зазначає наступне.
Із наданого Військовою прокуратурою об`єднаних сил листа вбачається, що за час проходження позивачем військової служби на прокурорсько-слідчих посадах військової прокуратури сил антитерористичної операції та операції об`єднаних сил у період з 28.04.2015 по 23.01.2019 додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік йому не надавалася та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період не виплачувалась.
Суд зазначає, що позивач проходив військову службу в період з 2016 по 2019 роки у межах одного контракту, який укладено із позивачем у 2015 році. Вказаний контракт не було розірвано, а наказом від 23.01.2019 позивача лише виключено із списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, у зв`язку із направленням у розпорядження Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби, відтак, позивач не припиняв проходження військової служби у період з 2016 по 2019 роки. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності підстав для виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 2016 по 2018 роки та вважає їх необґрунтованими.
Щодо посилань відповідача на те, що з позивачем було проведено розрахунок у повному обсязі за весь час служби у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку, в тому числі й виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, яку розраховано пропорційно часу, прослуженому в році звільнення у відповідності до п.5 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, суд зазначає наступне.
Здійснивши аналіз наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, на який посилається відповідач у своєму відзиві, суд із вказаного наказу не вбачає підстав для необхідності розрахунку кількості днів додаткової відпустки пропорційно відпрацьованого часу, оскільки стаття 16-2 Закону № 504/96-ВР визначає, що вказана відпустка надається на рік без необхідності обрахування пропорційності відпрацьованого часу, а відтак, вказані заперечення відповідача є безпідставними.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках та у 2019 році додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за затримку повного розрахунку (невиплату у повному обсязі грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) з 30.10.2019 по день прийняття судового рішення у даній справі, зазначивши цей день у рішенні суду, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаних вимог, виходячи з наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, що спір між сторонами з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виник у зв`язку із тим, що при звільненні із військової служби з позивачем не проведено своєчасного розрахунку, а саме: не виплачено у повному обсязі грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період проходження позивачем військової служби.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, враховуючи положення вказаних норм, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що за період проходження військової служби у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку з 24.01.2019 по 29.10.2019, позивачу було проведено розрахунок у повному обсязі за весь час служби у Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку, в тому числі й виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, яку було розраховано пропорційно часу, прослуженому в році звільнення, у відповідності до п.5 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, а що стосується виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період проходження служби з 2016 по 2018 роки, відзначає, що позивач проходив військову службу в лавах Генеральної прокуратури України, а тому в Херсонському зональному відділі Військової служби правопорядку відсутні підстави для замовлення коштів на виплату позивачу вказаної компенсації за період з 2016 по 2018 роки.
Як вже встановлено судом, виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки повинен здійснити саме Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку, а відтак і виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні також повинен здійснити Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку.
Так, приписи ст. 116 КЗпП України не містять вимог, що вона поширюється виключно на заробітну плату або грошове забезпечення, а навпаки визначає, що вона поширюється на всі суми, що належать виплатити працівнику роботодавцем.
У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що за несвоєчасну виплату відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в день звільнення, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 04.12.2019 № 825/742/16.
З матеріалів справи судом встановлено, що у день звільнення позивача зі служби 29.10.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
При цьому суд звертає увагу, що у листопаді 2019 року позивачу було здійснено лише частковий розрахунок та виплачено грошову компенсацію за невикористаних тільки 10 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 4868,66 грн., що підтверджується копією розрахунково-платіжної відомості за листопад 2019 року (а.с.22), у зв`язку з чим, суд зазначає, що позивачем був дотриманий строк звернення до суду.
Враховуючи викладене, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, відповідно до розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача, наданого відповідачем на вимогу суду, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 508,30 грн., а період затримки розрахунку при звільненні починається з 30.10.2019 (наступний день після звільнення) та закінчується 27.04.2020 (день прийняття даного рішення), тобто складає 181 календарний день або 124 робочих дня, що в декілька разів перевищує кількість днів додаткової відпустки за які позивачу не виплачена грошова компенсація, що є предметом розгляду даної справи.
Разом з тим, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було також висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а адміністративне провадження №К/9901/9908/19.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд вважає за необхідне враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача та інших обставин справи.
Виходячи із обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.10.2019 по 30.04.2020 у розмірі середньомісячної заробітної плати позивача.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат зазначає, що судові витрати не стягуються з жодної сторони, оскільки позивач при подані позову був звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дії, про понесення ним будь-яких інших судових витрат позивач не заявляв.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік і за 4 дні 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтею 295 цього кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя С.М. Глазько