Справа № 200/1795/20-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2020 р. Справа№200/1795/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (далі відповідач, управління) про визнання рішення № 14 від 13 січня 2020 року щодо призначення пенсії відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» протиправним та зобов`язання виконати вимоги зазначеного Закону.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до управління із заявою про призначення пенсії згідно п «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак рішенням № 14 відповідач відмовив у призначенні пенсії та зазначено, що право на призначення пенсії заявник набуде у разі надання довідок про пільговий характер роботи до 17 лютого 2020 року.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки достатньою підставою для призначання пільгової пенсії є записи у його трудовій книжці.

Ухвалою суду від 20 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

10 квітня 2020 року на електрону адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача повністю заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі. Розглянувши надані заявником документи, до його пільгового стажу враховано періоди роботи з 01.01.2001 р. по 26.04.2002 р. згідно отриманих даних з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Управлінням також встановлено, що ПрАТ «Єнакіївський коксохімпром» здійснило перереєстрацію у м. Дружківка. У зв`язку з тим, що довідки, що підтверджують пільговий характер роботи заявником надані не були, періоди роботи з 12.07.1983 р. по 16.02.1986 р., з 14.06.1986 р. по 31.01.1990 р., з 30.05.1990 р. по 11.08.1994 р., з 23.08.1994 р. по 31.12.1997 р., з 01.01.1998 р. по 09.04.1998 р., з 10.04.1998 р. по 20.04.2000 р., з 29.04.2002 р. по 30.09.2013 р., з 01.10.2013 р. по 28.02.2017 р. не зараховані до пільгового стажу. Крім того, управлінням також було встановлено, що період проходження військової служби з 15.11.1980 р. по 16.12.1982 р. згідно військового квитка не можливо зарахувати до страхового стажу, оскільки в записі про призов наявне виправлення, яке не завірене підписом відповідальної особи та печаткою.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ,РНОКПП: НОМЕР_2 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 04 березня 2019 року № 1426-.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою від 18 листопада 2019 року про призначення пенсії за вислугу років. До заяви надав: паспорт, трудову книжку, військовий квиток, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Рішенням управління від 13 січня 2020 року № 14 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказаним рішенням було встановлено, що заявник працював в Єнакіївському коксохімзаводі з 12 липня 1983 року по 16 лютого 1986 року помічником машиніста тепловоза, з 23 серпня 1994 року по 31 грудня 1997 року помічником машиніста маневрового тепловоза, з 01 січня 1998 року по 04 квітня 1988 року машиністом маневрового локомотива, з 10 квітня 1988 року по 20 квітня 2000 року машиністом маневрового тепловозу, з 21 квітня 2000 року по 27 жовтня 2000 року машиністом-інструктором, з 06 грудня 2000 року по 26 квітня 2002 року машиністом маневрового тепловозу. Поряд з цим управлінням також встановлено, що діяльність ВАТ «Єнакіївський коксохімічний завод» припинено 30 жовтня 2013 року, а тому відповідно до абз. 7 пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжка або відповідних записів у ній, що у разі коли підприємства, установи, організації або правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж підтверджується за даними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, період роботи з 01 січня 2001 року по 26 квітня 2002 року зараховано до пільгового стажу позивача. Оскільки заявником не було надано довідок про пільговий характер роботи, періоди роботи з 29 квітня 2002 року по 30 вересня 2013 року та з 01 жовтня 2013 року по 28 лютого 2017 року не зараховані до пільгового стажу. Крім того, до страхового стажу не враховано період проходження військової служби з 15 листопада 1980 року по 16 грудня 1982 року згідно військового квитка, оскільки запис про призов містить виправлення, яке не завірено підписом відповідальної особи та печаткою.

Згідно наданого відповідачем розрахунку стажу, періоди роботи з 12 липня 1983 року по 16 лютого 1986 року, з 24 лютого 1986 року по 11 серпня 1994 року, з 23 серпня 1994 року по 27 жовтня 2000 року, з 06 грудня 2000 року по 31 грудня 2000 року зараховано до страхового стажу позивача. Період роботи з 01 січня 2001 року по 26 квітня 2002 року зараховано до пільгового стажу робітників локомотивних бригад, водії, вантажн. транспорту. Періоди роботи з 29 квітня 2002 року по 31 грудня 2003 року, щ 01 січня 2004 року по 28 лютого 2017 року зараховано до страхового стажу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

На підставі статей 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. За цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Статтею 7 вказаного Закону визначено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Стаття 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до п «а» ст. 55 Закону № 1788 право на пенсію за вислугу років мають: робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України, ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 року № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з п. п. 1 та 2 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Щодо спірних періодів роботи трудова книжка позивача НОМЕР_3 містить наступні записи:

- 12.07.1983 р. Єнакіївський коксохімзавод, прийнятий в залізничний цех помічником машиніста тепловозу;

- 16.02. 1986 р. звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП УРСР;

- 24.02.1986 р. шахта ім. «Красный октябрь» прийнятий учнем гірника по ремонту гірничих виробіток підземним, навчався за професією гірника по ремонту гірничих виробіток підземного з відривом від виробництва;

- 14.06.1986 р. переведений гірником по ремонту гірничих виробіток підземним 4 розряду;

- 01.02.1990 р. переведений учнем прохідника підземного;

- 30.05.1990 р. переведений прохідником 5 розряду підземним;

- 11.08.1994 р. звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням;

- 23.08.1994 р. Єнікієвський коксохімзавод, прийнятий в залізничних цех помічником машиніста маневрового тепловозу;

- 28.06.1996 р. Єнакіївський коксохімічний завод перейменовано в ВАТ «Єнакіївський коксохімічний завод»;

- 01.01.1998 р. переведений в залізничний цех машиністом маневрового локомотиву;

- 10.04.1998 р. переведений в залізничний цех машиністом маневрового тепловозу;

- 21.04.2000 р. переведений машиністом-інструктором залізничного цеху;

- 27.10.2000 р. звільнений за власним бажанням;

- 06.12.2000 р. ВАТ «Єнакіївський коксохімічний завод» прийнятий в залізничний цех машиністом маневрового тепловозу;

- 26.04.2002 р. звільнений за ст. 36 КЗпП України;

- 29.04.2002 р. ЗАТ «Єнакіївський коксохімпром» прийнятий за переведенням в цех залізничним машиністом маневрового тепловозу;

- 26.04.2010 р. ЗАТ «Єнакіївський коксохімпром» перейменовано в ПрАТ «Єнакіївський коксохімпром»;

- 01.10.2013 р. з метою приведення найменування професії згідно з класифікатором професії змінено машиніст маневрового тепловозу на машиніст тепловозу;

- 16.03.2017 р. звільнений за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Суд зазначає, що згідно роз`яснення «Про деякі питання призначення пенсій на пільгових умовах та пенсій за вислугу років» № 25 від 18.11.1992 року Міністерства соціального забезпечення України, відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають зазначені в ній категорії працівників згідно з затвердженими Кабінетом Міністрів України переліками і списками. Якщо в ці переліки і списки включені професії та посади під загальною назвою, то правом на пенсію за вислугу років користуються працівники всіх найменувань по цих професіях та посадах, тобто старші, головні, провідні, а також помічники.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення» від 12.10.1992 року № 583 затверджено Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років.

Відповідно до вищезазначеного списку професії позивача, а саме машиністи тепловозу, машиністи-інструктори входять до переліку професій, які дають право на вихід на пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, основним документом, що підтверджує трудовий стаж відповідно до вимог чинного законодавства, а саме трудовою книжкою підтверджено право позивача на зарахування періодів роботи з 12 липня 1983 року по 16 лютого 1986 року, з 23 серпня 1994 року по 27 жовтня 2000 року, з 06 грудня 2000 року по 31 грудня 2000 року, з 01 січня 2001 року по 26 квітня 2002 року, з 29 квітня 2002 року по 30 вересня 2013 року та з 01 жовтня 2013 року по 16 березня 2017 року до пільгового стажу, що дає на право на призначення пенсії згідно п. «а» ст. 55 Закону № 1788.

Враховуючи наведене, посилання відповідача у рішенні № 14 від 13 січня 2020 року на відсутність пільгових довідок, або зарахування пільгового стажу тільки відповідно до даних з реєстру застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового соціального страхування є необґрунтованими та судом не приймаються.

Відповідно до рішення про відмову у призначенні пенсії № 14 від 13 січня 2020 року, до страхового стажу позивача не зараховано період проходження строкової служби з 15 листопада 1980 року по 16 грудня 1982 року, оскільки в записі у військовому квитку наявне виправлення, яке не завірено підписом відповідальної особи та печаткою.

Згідно військового квитка НОМЕР_4 , позивач був призваний на військову службу 15 листопада 1980 року та звільнений з військової служби 16 грудня 1982 року.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено, а суд не вбачає підстав вважати записи у військовому квитку недійсними чи підробленими. Крім того, запис про прийняття позивача до служби в армії завірений печаткою військового комісаріату, а тому підстав ставити під сумнів відомості, що містяться у військовому квитку, суд не вбачає.

Окрім того, суд зазначає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №638/18467/15-а.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не враховано період проходження служби армії з 15 листопада 1980 року по 16 грудня 1982 року до страхового стажу позивача.

Як вбачається з розрахунку стажу, період роботи позивача з 24 лютого 1986 року по 11 серпня 1994 року зараховано до його страхового стажу. У вказаний період позивач працював на посадах учня гірника підземного по ремонту гірничих виробіток, гірником підземним по ремонту гірничих виробіток, учня прохідника підземного та прохідником підземним.

Спірне рішення не містить підстав для не зарахування цього періоду роботи до пільгового стажу, що свідчить про недотримання відповідачем принципам обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України, і недотримання яких є підставою для скасування такого рішення.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, має бути чітким та зрозумілим, а відсутність у рішенні управління мотивів не зарахування до пільгового стажу конкретних періодів роботи не дозволяє суду перевірити чи правомірно ці періоди роботи не зараховані до пільгового стужу, суд приходить до висновку, що відповідач діяв необґрунтовано, а тому рішення управління підлягає скасуванню.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 44 Закону 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Проте, відповідач не скористався наданим йому правом.

Наведена бездіяльність відповідача свідчить про недбале ставлення пенсійного органу про вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується ст. 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

З урахуванням наведеного, на думку суду у спірних правовідносинах відповідач діяв з порушенням меж повноважень, визначених Законами України, необґрунтовано та не пропорційно, чим порушив вимоги ст. 18 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано і пропорційно.

А отже, спірне рішення №13 січня 2020 року № 14 року не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, а тому є незаконним, необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Згідно положень ч.2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та змінити спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 листопада 2019 року № 10687 про призначення пенсії відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи, що правомірність своїх дій відповідачем не доведена, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року суд відстрочив позивачеві сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. до ухвалення судового рішення.

Нормами частини другої статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області № 14 від 13 січня 2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (місцезнаходження: м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 18 листопада 2019 року № 10687 про призначення пенсії за вислугу років згідно пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (місцезнаходження: м. Краматорськ, вул. Поштова, 5, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 17 квітня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням внесених до КАС України змін згідно з Законом України від 29 березня 2020 року № 3275 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)». Даний строк продовжується на строк дії такого карантину. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.І. Грищенко