Справа № 320/5035/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5035/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області про визнання неправомірними дій, про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради в якому позивач просила суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати відповідача встановити їй статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни на підставі наданих документів відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує про помилковість висновку суду першої інстанції, оскільки підставою для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є посвідчення громадянина, що постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи з вкладкою учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, довідка МСЕК та довідка, що підтверджує залучення особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, до складу формування Цивільної оборони, видана органами Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи. Апелянт також звертає увагу, що аналогічної правової дотримується і Верховний Суд.

Водночас, оскільки в матеріалах справи відповідний доказ, що підтверджує те, що організація, яка направила позивача на ліквідацію наслідків аварії ЧАЕС відноситься до складу Цивільної оборони, апелянт вказує, що Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства.

Наведені обставини на переконання апелянта свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції через його невідповідність вимогам ст. 317 КАС України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем, у свою чергу, було подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого остання вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з урахуванням всіх обставин справи, що мають значення для її вирішення, а також з дослідженням всіх наданих сторонами доказів у відповідності до норм матеріального права, та з дотриманням норм процесуального права. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, а вимоги апеляційної скарги такими, що задоволенню не підлягають.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 01.10.1970 по 25.09.2009 працювала продавцем Універмагу "Жовтень" Бориспільського районного споживчого товариства, який 30.07.1997 був реорганізований у "Коопунівермаг" (а.с.41-42).

Наказом Начальника цивільної оборони споживчої кооперації Київської області від 01.05.1986 № 01 "Про відрядження працівників споживчої кооперації" (з грифом "Для службового користування") у зв`язку з обстановкою, яка склалась від аварії на Чорнобильській АЕС, наказано з 01.05.1986 всім організаціям і підприємствам споживчої кооперації Київської області організувати роботу з виїздом членів правління облспоживрад, голів і членів правлінь райспоживрад і спеціалістів до населених пунктів Чорнобильського району із забезпеченням особистого складу спецпідрозділів безперебійного харчування, товарами першої необхідності та вивозу матеріальних цінностей з торгівельних та виробничих підприємств споживчої кооперації (а.с.24).

Зі змісту довідки Коопунівермагу Бориспільського районного споживчого товариства від 20.04.2010 №56 вбачається, що позивач 19.08.1986 дійсно приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що дає право позивачу на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173 (а.с.28).

Як вбачається з копії маршрутного листа Бориспільського районного споживчого товариства, позивач перебувала в Чорнобильському універмагу м. Чорнобиль 15 годин 19.08.1986 (а.с. 13).

Даний факт також підтверджується копією списку працівників універмагу " Жовтень ", які брали участь у ліквідації аварії на ЧАЕС та отримали посвідчення ліквідатора, де позивач зазначена під номером 129 (а.с.30-31), копією розрахунку на заробітну плату працівникам, відрядженим 19.08.1986 до Чорнобильського універмагу (а.с.32).

Так само, зі списків учасників, залучених до складу формувань цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС по Бориспільській райспоживспілці, який є додатком до наказу Начальника служби ЦО по торгівлі та харчуванню від 20.11.1991 №2-ЦО, вбачається, що позивача дійсно було залучено до складу формувань цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (у списку за номером 28) (а.с.38-40).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК сер.КИО-1 №0415561 від 27.09.2012 позивачу з 23.08.2012 встановлено довічно ІІ групу інвалідності. Причина інвалідності: захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС (а.с.45).

31.10.2012 Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) серії НОМЕР_1 і вкладку до нього від 31.10.2012 №665991 с (а.с.16).

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 07.10.2002, виданого Управлінням у м. Борисполі Київської області Пенсійного фонду України, позивач є пенсіонером за віком та учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС довічно (а.с.44).

Судом встановлено, що 09.08.2019 позивач звернулась з заявою до начальника Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради, в якій просила встановити їй статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення (а.с. 20).

Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради листом від 12.08.2019 №5-7234 повідомило позивачу про те, що згідно наданих позивачем документів управління не може надати статус особи з інвалідністю внаслідок війни із-за відсутності законних підстав (а.с.21-22).

У вказаному листі відповідач зазначив, що відповідно до пункту дев`ятого статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Підставою є документи, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству про залучення особи до складу зазначеного формування.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. При цьому, судом зазначено, що досліджені документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання нею інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримала інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на встановлення статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни.

Отже, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

При цьому, аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Разом з цим, судова колегія зауважує, що наявні в матеріалах справи та досліджені судом документи, а саме: дані трудової книжки, наказ Начальника цивільної оборони споживчої кооперації Київської області від 01.05.1986 №01 "Про відрядження працівників споживчої кооперації" (з грифом "Для службового користування"), довідка Коопунівермагу Бориспільського районного споживчого товариства від 20.04.2010 №56, дані маршрутного листа Бориспільського районного споживчого товариства, копією списку працівників універмагу " Жовтень ", які брали участь у ліквідації аварії на ЧАЕС та отримали посвідчення ліквідатора, а також дані списку учасників залучених до складу формувань цивільної оборони при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС по Бориспільській райспоживспілці, який є додатком до наказу Начальника служби ЦО по торгівлі та харчуванню від 20.11.1991 №2-ЦО безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявними матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону, та суперечать матеріалам справи, адже саме на підставі наказу Начальника цивільної оборони споживчої кооперації Київської області від 01.05.1986 №01 позивача було відряджено до м. Чорнобиль для участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

У свою чергу, згідно з приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх рішень.

Отже, оскільки факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань цивільної оборони є підтвердженим, а всі доводи щодо не підтвердження такої участі не були спростовані позивачем належними та допустимими доказами, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи контролюючого органу не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: Г.В. Земляна

Т.Р. Вівдиченко