Справа № 369/8441/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 369/8441/19 Суддя (судді) першої інстанції: Дубас Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №1 батальйону патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області лейтенанта поліції Тарнавського Олексія Павловича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до інспектора взводу №2 роти №1 батальйону патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області лейтенанта поліції Тарнавського Олексія Павловича, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАВ № 1264822 від 26 червня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 статті 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., а провадження у справі закрити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що відповідачем винесено постанову згідно вимог діючого законодавства, встановлена особа правопорушника, ступінь його вини та інші обставини. Жодних переконливих підстав своєї невинуватості позивачем на місці вчинення правопорушення не надано. Крім того, позивачу роз`яснено його права та обов`язки відповідно до статті 268 КУпАП, що зафіксовано на відео запису, дослідженому судом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позову. Зокрема, підставами для оскарження постанови слугувало: порушення відповідачем статті 35 Закону України «Про національну поліцію» - безпідставна зупинка транспортного засобу позивача. З огляду на те, що зупинення транспортного засобу позивача відбулось незаконно, то всі дії відповідача, а також оформлені ним матеріали після такої зупинки - є незаконними; порушення відповідачем порядку та процедури, встановлених КУпАП, розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення до відповідальності позивача; відсутність умислу в діях позивача щодо здійснення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 статті 122 КУпАП; відсутність належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю.

З урахуванням ч.2 статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26 червня 2019 року інспектором взводу №2 роти №1 батальйону патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області лейтенанта поліції Тарнавським О.П. відносно позивача винесено постанову серії ЕАВ № 1264822в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цією постановою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що 26 червня 2019 року о 08 год. 43 хв., позивач, керуючи автомобілем Land Rover Freelander, державний номерний знак НОМЕР_1 , в с. Білогородка, автодорога М06, 19км, здійснив зупинку транспортного засобу в зоні зупинки громадського транспорту, чим суттєво перешкоджав іншим учасникам дорожнього руху, порушивши пп. «е» п. 15.9 ПДР - забороняється зупинка ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо прийняття вказаної постанови, вважаючи її протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся у суд із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 15.9 «е» ПДР України зупинка забороняється: ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 2 статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і третя статті 122, стаття 126 <…>.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що при притягненні його до відповідальності інспектор патрульної служби діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством.

Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 2 статті 258 КУпАП).

Відповідно до ч. 4 статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення ст.ст. 278, 279 КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Стаття 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на доведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення є необґрунтованим, оскільки не підтверджується жодними доказами, окрім наявної в справі постанови відповідача.

За твердженнями позивача, що не спростовані відповідачем та не суперечать матеріалам справи, зокрема, відеозаписом, 26 червня 2019 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Land Rover Freelander, д.н.з. НОМЕР_1 , прямував з дому (с. Білогородка) на роботу (м. Київ). Як тільки він виїхав на автодорогу М06 (напроти посту патрульної поліції, на пішохідному переході та перед зупинкою громадського транспорту), відповідач одразу подав вимогу про зупинку ТЗ позивача. Виконуючи дану вимогу, позивач зупинив ТЗ у вказаному ним місці.

Підставою для зупинки відповідач вказав, що позивач начебто під час руху ТЗ розмовляв по телефону. Позивач стверджує, що дане правопорушення він не вчиняв, на підтвердження чого він на місці показав свій телефон, в якому не було зафіксовано будь-яких дзвінків в момент зупинки ТЗ, а до матеріалів справи долучив роздруківку вхідних та вихідних викликів. При цьому, на вимогу позивача надати будь-які докази вчинення даного правопорушення, зокрема фото- відео- фіксацію, отримав від відповідача відмову.

Незважаючи на вищенаведене, відповідач склав оскаржувану постанову, від отримання копії якої позивач відмовився, оскільки був схвильований безпідставним звинуваченням у вчиненні правопорушення, якого він не скоював. Після консультації з адвокатом, позивач повернувся на місце складання постанови та отримав її копію з метою оскарження. Ознайомившись із змістом постанови, позивач виявив, що в ній була зазначена зовсім інша підстава для її складання, а саме - здійснення зупинки в зоні зупинки громадського транспорту, тобто саме в тому місці, де йому було вказано Інспектором.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, та зазначає, що відеозапис, який суд першої інстанції визнав належним та допустимим доказом, не відображає відомостей щодо вчинення позивачем правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення оскаржуваної постанови.

При цьому, належним доказом даного правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що могло би підтвердити факт зупинки автомобіля позивача менш ніж за 30 метрів від зупинки маршрутних транспортних засобів.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі 760/3696/16-а та від 18 липня 2019 року по справі № 216/5226/16-а.

Проте, такі заміри відповідачем не здійснювались, даний факт не заперечувався представниками відповідача в суді першої інстанції.

Колегія суддів наголошує, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

При цьому, помилковим вбачається посилання суду першої інстанції та відповідача на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на доказ вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Однак, суд першої інстанції дані обставини проігнорував та прийняв рішення за відсутністю належних та допустимих доказів вчинення вказаного правопорушення.

За приписами ч. 3 статті 62 Конституції України рішення щодо винуватості особи у протиправних діях не може будуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Даною нормою встановлено основні критерії презумпції невинуватості. Отже, істотною ознакою презумпції невинуватості є те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні протиправного діяння. З цього випливає, що обов`язок доводити вину особи покладається на обвинувача, тобто на органи та посадових осіб, які встановили факт скоєння протиправного вчинку і порушили провадження в справі.

Так, у своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, ЄСПЛ звертає увагу, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відтак, приймаючи до уваги принцип невинуватості особи, закріплений у Конвенції та Конституції України, та обов`язок суб`єкта владних повноважень доводити правомірність прийнятих ним рішень, закріплений у КАС, слід наголосити, що відповідач жодним чином не довів правомірності оскаржуваної постанови, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що позивачем дійсно було вчинене адміністративне правопорушення внаслідок недотримання ПДР.

Зважаючи, що судом не встановлено належних доказів, що доводять факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, колегія суддів, на відміну від суду першої інстанції, вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є протиправною та наявні підстави для її скасування.

Відповідно, апеляційний суд погоджується з висновками скаржника про те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 статті 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. не відповідає вимогами чинного законодавства.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Отже, протиправним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано всі обставини справи, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 317 КАС України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нове.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №1 батальйону патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області лейтенанта поліції Тарнавського Олексія Павловича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора взводу №2 роти №1 батальйону патрульної поліції в с.Чайки Управління патрульної поліції в Київській області лейтенанта поліції Тарнавського Олексія Павловича серії ЕАВ №1264822 від 26 червня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 статті 122 КУпАП, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Повний текст рішення виготовлено 28 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев