Справа № 200/458/20-а
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 р. Справа№200/458/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Зінченка О.В., секретаря судового засідання - Реви О.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 2 - Богуцької В.В. - за довір.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

відповідача 2: Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

третя особа на стороні позивача - Професійна спілка "Юстиція Донеччини"

про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

10 січня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - відповідач 1), Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач 2), третя особа на стороні позивача - Професійна спілка «Юстиція Донеччини», в якій просить:

- визнати протиправним наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3882/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити на посаді;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючі з 29 грудня 2019 року і до моменту поновлення на публічній службі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року №3882/1 її було звільнено із займаної посади з 28 грудня 2019 року, чим порушено її конституційні права.

Причиною її звільнення, згідно наказу - ліквідація Головного територіального управління юстиції у Донецькій області через що, наказ містить посилання на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вказала, що на день її звільнення вона займала посаду головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, що входить до посад категорії «В» та належить до 7 (сьомої) групи оплати праці. На займану на момент звільнення посаду її призначено наказом Головного управління від 15 червня 2018 року № 2042/1.

Вважає, що посилання відповідача - 1 на його ліквідацію (Головного територіального управління юстиції у Донецькій області) не може бути застосовано відносно неї, виходячи із того, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у відповідності до абзацу 3 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції».

Всупереч зазначеного, голова ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийняв рішення про її звільнення, ігноруючи тим самим положення частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, які визначають, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, в той час коли така можливість існувала, у зв`язку із наявністю у структурі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відділі організації роботи та розвитку персоналу у Донецькій області достатньої кількості вакантних посад із повноваженнями, завданнями та функціями абсолютно аналогічними посаді, яку вона займала до звільнення, а також значної кількості вакантних посад у інших структурних підрозділах.

Ухвалою від 15 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

03 лютого 2020 року відповідачем - 1 до суду наданий відзив на адміністративний позов, відповідно до якого, він проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію відповідач - 1 вмотивовував тим, що позивача звільнено з займаної посади 28 грудня 2019 року, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Ухвалою від 05 лютого 2020 року за клопотання відповідача - 2 справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 17 лютого 2020 року.

06 лютого 2020 року відповідачем - 2 до суду наданий відзив на адміністративний позов, відповідно до якого, він проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію відповідач - 2 вмотивовував тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870, яка набрала чинності та підлягає виконанню, передбачено саме ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції України, в тому числі й Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у справі у щорічній основній відпустці розгляд справи відкладено на 02 березня 2020 року.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у справі у щорічній основній відпустці розгляд справи відкладено на 10 березня 2020 року.

20 лютого 2020 року позивачем до суду надана відповідь на відзив, відповідно до якої просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 10 березня 2020 року оголошено перерву до 26 березня 2020 року.

Ухвалою від 26 березня 2020 року з метою убезпечення населення України від поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 розгляд справи відкладено у зв`язку з карантинними заходами.

Ухвалою від 17 квітня 2020 року призначено справу до розгляду на 27 квітня 2020 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 з 02 липня 2018 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Згідно попередження від 23 жовтня 2019 року №08.1-21/1473 (арк. справи 60 том І), позивача на виконання статті 49-2 Кодексу законів про працю України 28 жовтня 2019 року попереджено про наступне звільнення із займаної посади через 2 місяці.

Головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листом від 22 жовтня 2019 року за №03.2-17/797 повідомлено голові професійної спілки «Юстиція Донеччини» про ліквідацію Управління та наступне звільнення працівників (арк. справи 62 том І).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 № 3882/1 позивача з 28 грудня 2019 року звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (арк. справи 10 том І).

Судом встановлено, що прийняттю оскаржуваного наказу про звільнення позивача передували наступні обставини.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції як юридичних осіб публічного права.

Пунктом першим та другим вказаної постанови передбачено, зокрема ліквідування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, як юридичної особи публічного права та утворення як юридичної особи публічного права міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Згідно з пунктом 3 цієї ж постанови №870, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не лише в частині майнових прав, а й трудових відносин, у тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (№21-8а14), від 27 травня 2014 року (№21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (№21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справах Burdov v. Russia, no. 59498/00, §§ 37-38, ECHR 2002), Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, то суб`єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов`язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб`єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання уповноваженим державою суб`єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

Відповідно до частини 3 та частини 4 статті 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Отже, постанова Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 спрямована не на ліквідацію Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, а на його реорганізацію, оскільки в ній не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, натомість ці завдання та функції покладені на Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Таким чином, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції продовжує виконувати повноваження (завдання) Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, передбачені пунктом 4 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23 червня 2011 року за № 759/19497.

З урахування викладеного, судом робиться висновок, що в даному випадку відбулася ліквідація державного органу з подальшим правонаступництвом, а відтак - зазначена ліквідація не звільняє державний орган від виконання обов`язку по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон № 889-VIII).

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частини 2 статті 1 Закону №889-VIII).

Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Пункти 1, 1-1 частини першої статті 87 цього ж Закону визначають, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, ліквідація державного органу.

Згідно частини 3 статті 5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки Закон України «Про державну службу» не розкриває порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, суд вважає, що у розглядуваному випадку слід керуватися законодавством про працю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина 4 статті 40 Кодексу).

Як вказувалось судом вище, особливостей звільнення з наведених підстав державного службовця Законом України «Про державну службу» не встановлено.

Частинами першою-третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України у редакції чинній на момент прийняття спірного наказу передбачалось, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що в разі вивільнення працівника (державного службовця) у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу тощо, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. І лише якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.

Тобто, виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або відмова від такого переведення.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд України, який в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17 зазначив: «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації».

Положеннями частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другої цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя цієї ж статті).

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. За відсутності різниці у кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен здійснити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом підготовки довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення. Згідно з частинами першою, другою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 10 березня 2015 року №21-52а15 та 01 квітня 2015 року №6-40цс15.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №819/691/17 наголошує на тому, що адміністративний суд перевіряв рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття (вчинення) оспорюваних рішення, дії чи допущення бездіяльності. Відтак, надання порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників лише під час судового розгляду не може вважатись дотриманням ним вимог статті 42 Кодексу законів про працю України під час вирішення питання про звільнення працівника.

Судом встановлено, що позивач в Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області працювала з 07 вересня 2016 року.

Як зазначено судом вище, 28 жовтня 2019 року позивачу вручено письмове попередження про звільнення її із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

В подальшому, голова комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видав спірний наказ від 24 грудня 2019 року №3882/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ,", яким останню звільнено з 28 грудня 2019 року з посади головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області як юридичної особи публічного права, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (арк. справи 10 том І).

При цьому, в якості підстави звільнення у даному наказі значиться лише попередження про наступне вивільнення від 23 жовтня 2019 року № 08.1-21/1473.

18 грудня 2019 року затверджено штатний розпис Східного міжрегіонального управління юстиції, яким передбачено, в тому числі, 8 посад головних спеціалістів відділу проходження державної служби, 3 посади головних спеціалістів відділу організації роботи та розвитку персоналу та 10 посад головних спеціалістів відділу організації роботи та розвитку персоналу у Донецькій області.

Також, штатним розписом було затверджено інші вакантні посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймала позивач.

Проте, позивачеві не було запропоновано посади, аналогічної займаній до звільнення, а також відповідачами не проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, що могли претендувати на вказану посаду.

Доказів протилежного суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели дотримання ними установленої законом процедури звільнення позивача, зокрема, в частині вирішення питання наявності у працівників переважного права на залишення на роботі, що передбачено статтею 42 Кодексу законів про працю України. Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Вказаний висновок висловив Верховний суд у постанові від 08 травня 2019 року по справі №806/1175/17.

Таким чином, судом зроблено висновок, що відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області приймаючи спірний наказ про звільнення, без попередньої перевірки можливості подальшого використання позивача на службі, без надання йому пропозиції про вакантні посади в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, без отримання відмови позивача від такої пропозиції, порушив встановлену законом процедуру, що передує звільненню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Разом з тим, у відповідності до статті 9 частини 2 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи статті 9 КАС України, приймаючи до уваги докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та скасування наказу від 24 грудня 2019 року №38882/1.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Таким чином, виходячи зі змісту наведених норм та враховуючи встановлені судом під час розгляду цієї справи обставини, позивач має бути поновлений на попередній посаді.

При цьому, оскільки на час розгляду справи в суді, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, позивача слід поновити на посаді головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому з пункту 2 Порядку вбачається, що у розрахунок беруться останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу).

Матеріалами справи встановлено, що згідно із довідкою про доходи позивача, заробітна плата за останні два місяці перед звільненням становить: жовтень 2019 року - 20971,50 грн., листопад 2019 року - 42468,62 грн., всього 63440,12 грн. (а.с. 63 том І). Кількість календарних днів за два місяці становить 43 дня, середньоденна заробітна плата відповідно становить 1354,64 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 29 грудня 2019 року по 27 квітня 2020 року (день постановлення рішення суду) становить - 80 робочих днів (січень - 21 робочий день, лютий - 20 робочих днів, березень - 21 робочий день, квітень - 18 робочих днів), а відтак, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 108 371,20 грн. (1354,64 х 80) за відрахунком сум податків та зборів, який необхідно стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у якого безпосередньо перебував у трудових відносинах позивач.

Суд звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №826/6583/14 від 15 лютого 2019 року, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У свою чергу, суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ в силу пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то згідно зі статтею 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3, ) та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (61002, Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, ), третя особа на стороні позивача - Професійна спілка "Юстиція Донеччини", про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити у поновному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3882/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 29 грудня 2019 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 108 371,20 грн. (сто вісім тисяч триста сімдесят одна гривня 20 копійок), з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження, передбачений ст. 295 КАС України, продовжуються на строк дії такого карантину.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.В. Зінченко