Справа № 640/15468/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року м. Київ № 640/15468/19

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (далі - відповідач) в якому просить:

- визнати протиправними дії щодо прийняття рішення Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 19.07.2019 №165 про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 та скасувати вказане рішення;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області переглянути заяву від 01.02.2019 громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі наявних в матеріалах справи документів, врахувавши мотивувальну частину судового рішення в даній справі;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україні посилаючись на те, що позивач зазначив свідомо неправдиві відомості, а тому, відповідач прийняв рішення від 19.07.2019 №165 на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію", яким позивачу відмовив у наданні дозволу на імміграцію.

На переконання позивача, оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі і вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачу правомірно відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в ході розгляду заяви позивача встановлено невідповідність поданих документів законодавству України. Зокрема, відповідач зауважив, що в ході проведення перевірки відносно позивача встановлено, що вона не проживає за адресою, яка вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Представником позивача подано додаткові пояснення, у яких представник позивача послався на практику Шостого апеляційного адміністративного осуду та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

До суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Іран, паспорт НОМЕР_1 .

Позивач перебуваючи на території України на законних підставах (перетин кордону через КПП «Бориспіль» 23.01.2019), 01.02.2019 звернулася до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію", у зв`язку з тим, що є матір`ю громадянки України.

Громадянка Ірану ОСОБА_1 , має доньку громадянку України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить довідка №1754/2018 про реєстрацію особи громадянином України від 01.08.2018 видана ГУ ДМС України в м. Києві, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 в графі "місце проживання в Україні" зазначила наступну адресу: АДРЕСА_1 .

До заяви позивачем додані всі необхідні документи, передбачені ст.9 Закону України "Про імміграцію" та п.11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. Факт прийняття відповідачем заяви разом з додатками підтверджується підписом головного спеціаліста ВЦОД №3 ЦМУДМС у м. Києві та Київській області Клименко В.М. в розділі «Службові відмітки» заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області 19.07.2019 за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Ірану ОСОБА_1 , прийнято рішення №165 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Підставою для прийняття такого рішення слугував лист Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДСМ в м. Києві та Київській області, яким повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено, за вказаною адресою громадянка Ірану ОСОБА_1 не проживає, що може свідчити про надання нею неправдивих відомостей при заповненні анкети про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є матір`ю громадянки України.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років (ч.2 ст.4 Закону №2491-III).

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (ч.2 ст.9 Закону №2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч.11 ст.9 Закону № 2491-III).

Частиною 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так, підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п.9 Порядку №1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 Порядку №1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п.11 Порядку №1983).

Відповідно до п.12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п.14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п.15 Порядку №1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п.16 Порядку №1983).

Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи 01.02.2019 ОСОБА_1 подано до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Матеріали справи свідчать, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 19.07.2019 за результатами розгляду клопотання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

У вказаному висновку зазначено, підставою для прийняття такого рішення слугував лист Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДСМ в м. Києві та Київській області про недоцільність надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, посилаючись на п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію", а саме: у зв`язку із встановленням факту зазначення заявником при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей.

Крім того, відповідач також отримав лист від 06.05.2019 №4755/125/49-2019 надісланий органами Національної поліції, де зазначено, що в ході перевірки здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що за даною адресою ОСОБА_1 не проживає.

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію заявника - громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 зазначила свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні.

Отже, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Суд звертає увагу, що ст.10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Однак, даний лист не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України в частині зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей.

У свою чергу, за пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Суд критично оцінює посилання Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДСМ в м. Києві та Київській області на відсутність громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 за місцем проживання, зазначеним нею у заяві про надання дозволу на імміграцію, як на порушення п.4 ч.1 ст.10 Закону №2491-ІІІ, оскільки дана обставина не підтверджена належними доказами, тобто не містить ознак неправдивих відомостей чи підроблених документів, що свідомо наведені позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Також, суд зазначає, що лист Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДСМ в м. Києві та Київській області не є нормативно-правовим актом, який врегульовує спірні правовідносини в розумінні пункту 6 частини 1 статті 10 Закону, а носить рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Разом з цим, суд звертає увагу, що позивач має доньку громадянку України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить довідка про реєстрацію особи громадянином України від 01.08.2018, свідоцтво про народження видане Святошинським у м. Києві в/ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, що відповідно до пункту 1 частини 6 статті 4 Закону №2491-ІІІ дає їй позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, суд наголошує, що пункт 11 Порядку № 1983 не зобов`язує особу, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, поновлювати відомості у документах, які можуть змінюватися з дня їх подачі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а (К/9901/11374/18).

Як встановлено судом, у заяві про надання дозволу на імміграцію позивач зазначила місце проживання: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд враховує, що до вказаної заяви долучена нотаріально засвідчена заява ОСОБА_7 від 30.01.2019, яка є власником квартири, що знаходиться за вищезазначеною адресою, про згоду на проживання та реєстрацію громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її малолітньої доньки.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявна згода власника квартири за вказаною вище адресою на реєстрацію та проживання.

Також, суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 19.07.2019 №165 щодо громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 19.07.2019 №165 щодо громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію" підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію стосовно позивача, суд зазначає наступне.

В силу приписів п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рекомендацією №R (80) 2 комітету державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, враховуючи висновок суду про протиправність та скасування рішення від 19.07.2019 №165 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, належним і достатнім способом захисту та відновлення порушених прав позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень в даному випадку буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію", з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Частиною другою статті 74 КАС України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого оскаржуваного рішення.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Беручи до уваги положення частини першої статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 19.07.2019 №165 про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 від 01.02.2019.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко