Справа № 1.380.2019.006134
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006134 пров. № А/857/2288/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року (суддя - Клименко О.М., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в листопаді 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради, у якому просив: визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради Львівської області щодо обмеження норм споживання пільг позивачу та членам його сім`ї безтермінового (довічного) права на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива з 01.10.2014; зобов`язати відповідача поновити йому та членам його сім`ї безтермінове (довічне) право на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива без обмежень норм споживання та без урахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї, виконавши для цього всі необхідні дії в межах його повноважень та здійснивши відшкодування витрат, з дати обмеження норм споживання з 01.10.2014 і довічно. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він та члени його сім`ї мають право відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) на забезпечення пільг на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 75% за встановленими нормами. Зазначає, що даними пільгами користувався до жовтня 2014 року, проте, починаючи з 01.10.2014 відповідачем зменшено норми споживання комунальних пільг у зв`язку із змінами в законодавстві, про що його не було повідомлено. Позивач вважає, що оскільки законодавством України йому було безтерміново встановлено пільги у розмірі 75% від загальної норми споживання з оплати за користування комунальними послугами, відтак у відповідача були відсутні правові підстави обмежувати норму пільги, у зв`язку з внесенням змін до чинного законодавства, так як умова отримання пільги залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, або скасування інших нормативно - правових актів, в тому числі Закону №3551-XII повинна застосовуватися лише щодо осіб, які мають право на її отримання, а не до тих осіб, яким така пільга була вже встановлена безтерміново, тобто довічно. Крім того, на думку позивача, порушене його право щодо обмеження норм споживання на отримання пільг та оплату житлово-комунальних послуг, як учасника бойових дій, оскільки положення пунктів 4, 5, 6 статті 12 Закону №3551-XII є чинними, натомість даним Законом не передбачено можливість встановлювати обмеження зазначених пільг Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі №1.380.2019.006134 позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії повернуто в частині позовних вимог за період з 01.10.2014 по 17.05.2019.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі №1.380.2019.006134 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в адміністративному позові, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, а також зазначає, що не врахувавши норми статтей 8, 22, 58, 64 Конституції України, як верховенства права, суд першої інстанції обмежив права та свободи позивача, оскільки пільги позивачу були вже встановлені, тому дане рішення було прийнято всупереч норм Конституції України. Крім того, апелянт покликається на рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018 (3393/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (далі - БК України) у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 14.03.1997 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Позивач до 2014 року користувався пільгами на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 75% від загальної норми споживання, однак, з 01.01.2014 йому були зменшені норми споживання комунальних пільг.

З метою повернення йому комунальних пільг у розмірі 75% від загальної норми споживання без обмеження норм споживання, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою.

Листом Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради від 13.06.2019 №1596 позивача на його звернення щодо надання пільг без обмеження норм споживання з оплати житлово-комунальних послуг повідомлено про те, що відповідно до Закону №3551-XII його включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру пільговиків та він користується пільгами на житлово-комунальні послуги, як учасник бойових дій, а пільги йому надаються згідно норми, визначеної законодавством України, а саме постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі - Постанова №409), яка є чинною, а її положення обов`язковими для виконання.

Вважаючи дії відповідача щодо обмеження норм споживання пільг безтермінового (довічного) права на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що нормативно-правові акти, видані Кабінетом Міністрів України в межах наданих повноважень, підлягають обов`язковому застосуванню під час вирішення справ про соціальний захист громадян, а тому позивачеві було правомірно у відповідності до вимог статті 12 Закону №3551-XII надано пільги у розмірі 75-відсоткової знижки по оплаті житлово-комунальних послуг, як учаснику бойових дій, в межах середніх норм споживання (нормативів споживання) згідно Постанови №409.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону №3551-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що такий спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 частини першої статті 12 Закону №3551-XII (в редакції чинній на момент прийняття вказаного Закону -22.10.1993) учасникам бойових дій надаються, в тому числі, такі пільги: 75-процентна знижка плати за жилу площу в межах норм, передбачених чинним законодавством; 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами); 75-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

З урахуванням внесених до вказаного закону змін, чинна редакція пунктів 4, 5, 6 частини першої статті 12 Закону №3551-XII передбачає, що учасникам бойових дій надаються, в тому числі, такі пільги: 75-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання; 75-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

Згідно з приписами статті 17 Закону №3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до Закону України від 28.12.2014 №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) Прикінцеві та перехідні положення БК України були доповнені пунктом 26, згідно якого установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 і 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, приведені норми законів свідчать, що до повноважень Кабінету Міністрів України було віднесено вирішення питань щодо встановлення державних соціальних стандартів та нормативів у сфері житлово-комунальних послуг, в тому числі і норм споживання.

Кабінетом Міністрів України 06.08.2014 було прийнято Постанову №409 з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону №2017-III. Вказана постанова набрала чинності 01.10.2014.

Таким чином, з 01.10.2014 надання пільг, які були встановлені законодавством України для ветеранів війни, - учасників бойових дій були змінені, а саме - зменшені норми споживання комунальних пільг у зв`язку із змінами у законодавстві.

В свою чергу, пунктом п`ятим частини першої статті 12 Закону №3551-XII встановлено, що учасникам бойових дій надається 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) в межах середніх норм споживання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2017-III) державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

За визначенням, яке міститься у статті 4 Закону №2017-III нормативи споживання - розміри споживання в натуральному виразі за певний проміжок часу (за рік, за місяць, за день) продуктів харчування, непродовольчих товарів поточного споживання та деяких видів послуг.

Відповідно до статті 9 цього ж Закону державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.

До державних соціальних нормативів належать: гранична норма витрат на управління житлом, оплату комунальних послуг, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від отримуваного доходу; соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам; показники якості управління багатоквартирним будинком і надання комунальних послуг.

Статтею 5 Закону №2017-III визначено, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Оскільки Постанова №409 є чинною, то відповідно її положення є обов`язковими для застосування відповідачем, як органом державної влади, у своїй діяльності.

Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері визначив додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

У рішенні Конституційний Суд України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Аналізуючи вищенаведені норми, на час виникнення спірних відносин, Кабінет Міністрів України регулював порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулював порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Вищевказана Постанова №409 не суперечить Конституції, прийнята з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій.

Також, колегія суддів зазначає, що нормативно-правові акти, видані Кабінетом Міністрів України в межах наданих повноважень, підлягають обов`язковому застосуванню судами під час вирішення справ про соціальний захист громадян.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачеві було правомірно визначено соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами для надання пільг, у відповідності до вимог чинної Постанови № 409.

Більше того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що системний аналіз норм Законів №3551-XII та №2017-III дає підстави колегії суддів стверджувати, що законодавством України не передбачено надання позивачу права на 75-процентну знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива без обмежень норм споживання, оскільки Законом №3551-XII, як у редакції, чинній на момент отримання статусу позивачем учасника бойових дій, так і в редакції чинній на момент його звернення із заявою до відповідача про повернення пільг, передбачено надання таких пільг саме в межах середніх норм споживання (нормативів споживання), право на встановлення, формування та затвердження яких у відповідності до вимог статті 5 Закону №2017-III було надано Кабінету Міністрів України.

З огляду на приведені норми Закону №3551-XII суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що учасникам бойових дій надавалися пільги в оплаті житлово-комунальних послуг (як в первинній редакції вказаного Закону так і в редакції з урахуванням внесених змін) у вигляді 75-відсоткової знижки в межах середніх норм споживання. Відтак, безпідставними є доводи апелянта щодо можливості надання позивачу та членам його сім`ї безтермінове (довічне) право на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива без обмежень норм споживання, оскільки таке суперечить вимогам законодавства України.

Апеляційний суд також зазначає, що відповідачем разом з відзивом на адміністративний позов, а також відзивом на апеляційну скаргу долучено довідки, згідно з якими позивачу нараховувалася пільга у розмірі 75%, як учаснику бойових дій, по оплаті за надані послуги з вивезення та розміщення твердих побутових відходів; за спожиту електроенергію; опалення; водопостачання.

Таким чином, позивачу правомірно у відповідності до вимог статті 12 Закону №3551-XII надано пільги у розмірі 75-процентної знижки по оплаті житлово-комунальних послуг, як учаснику бойових дій, в межах середніх норм споживання (нормативів споживання) згідно Постанови №409.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів не встановила факту обмеження розміру саме пільг позивачу чи зупинення їх надання.

Щодо покликань апелянта на рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018 (3393/18), суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Конституційним Судом України 27.02.2020 постановлено рішення № 3-р/2020, згідно з яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Тому, рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 визначено, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме з дня ухвалення вищенаведеного рішення Конституційного Суду України втратило чинність положення БК України щодо застосування норм і положень статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тобто, саме з дня ухвалення рішення Конституційного Суду Українивід 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у Кабінету Міністрів України припинились відповідні повноваження щодо регулювання порядку та розмірів соціальних виплат та допомог, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Натомість, на час прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №409 положення Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», якими було надано право застосовувати норми і положення статей 12, 13, 14, 15 і 16 Закону №3551-XII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, не були визнані неконституційними, були чинними та підлягали обов`язковому застосуванню, з огляду на що безпідставними є доводи щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог з урахуванням вищенаведених обставин.

Більше того, Постанова №409 надалі є чинною, не скасованою та підлягає застосуванню до внесення відповідних змін у законодавство України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що обмежуючи позивачу та членам його сім`ї норми споживання пільг безтермінового (довічного) права на 75-відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива відповідно до норм споживання, визначених Постановою №409, відповідач діяв на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 29 квітня 2020 року.