Справа № 640/9515/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 квітня 2020 року справа №640/9515/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №1 о/с від 05 січня 2016 року; 2) зобов`язати відповідача поновити позивача на службі в Центральному відділенні поліції Києво-Святошинському районному відділі поліції Головного управління Національної поліції в Київській області; 3) зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 05 січня 2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що спірні накази є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки рапорт за звільнення був написаний позивачем під тиском з боку керівництва, а рішення про звільнення прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №826/9515/15 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

У письмовому відзиві на позов відповідач зазначив про необґрунтованість заявлених позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки підставою для звільнення позивача з поліції була стаття 77 Закону України "Про Національну поліцію", пунктом 7 частини першої якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. При цьому, на думку відповідача, жодних доказів того, що така заява була позивачем написана під тиском керівництва, останнім не надано.

У письмовій відповіді на відзив позивач зазначив, що ним подано рапорт про звільнення з органів поліції за власним бажанням 04 січня 2016 року без зазначення дати, водночас вже наступного дня його було видано спірний наказ про звільнення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, звертає увагу на наступне.

Позивач згідно наказу №53о/с від 12 серпня 1994 року прийнятий на службу в органах внутрішніх справ.

У зв`язку з реорганізаційно-штатними змінами та набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VІІІ позивача на підставі наказу №590о/с від 06 листопада 2015 року звільнено з органів внутрішніх справ.

У відповідності до наказу №1о/с від 07 листопада 2015 року позивач прийнятий на службу до Головного управління Національної поліції в Київській області.

05 січня 2016 року ГУ Нацполіції в Київській області видано наказ №1о/с у відповідності до якого позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Не погоджуючись з зазначеним наказом, вважаючи його таким, що порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України наведено критерії, перевіряючи які, суд надає оцінку правомірності чи протиправності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Позивач вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню наказ відповідача про його звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

При цьому, протиправність наказу позивач вбачає у тому, що рапорт на звільнення написав під тиском обставин, що, на його думку, свідчить про те, що написання такого рапорту є результатом впливу зі сторони власника чи уповноваженого ним органу.

З 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VІІ.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Водночас, 28 грудня 2015 року набув чинності Закон України від 23 грудня 2015 року №901-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію".

У силу пункту 9 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" даного Закону, до набрання чинності Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції" поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України".

У свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно положень статті 77 цього Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. Будь-яких додаткових умов для можливості звільнення за власним бажанням Закон не передбачає.

Як свідчать матеріали справи, позивач прийняв рішення про написання рапорту про звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", що повністю відповідало його волі. Події та умови, які вплинули на прийняття відповідного рішення не змінюють тієї обставини, що прийняте рішення відповідає волі особи і є усвідомленим, на відміну від рішення прийнятого внаслідок погроз. Жодного тиску чи примусу з боку керівництва судом не встановлено, а позивачем таких доказів не надано.

Відтак, оскаржуваний наказ прийнято за результатом розгляду відповідного рапорту, що повністю відповідає положенням законодавства.

Крім того, відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114), яке регулює порядок проходження службі працівниками Національної поліції особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Відповідно до норм Положення №114 позивача не позбавлено права відкликати свій рапорт про звільнення до винесення відповідного наказу про звільнення.

Водночас, судом встановлено, що рапорт позивачем написано особисто, заяви про відкликання рапорту він не подавав, що не спростовував і під час розгляду справи.

Крім того, позивачем не надано доказів написання рапорту під примусом без власної волі, оскільки матеріали справи не містять відповідних звернень до керівництва, або заяв, поданих в порядку Кримінального процесуального кодексу, до органів поліції, прокуратури, тощо про застосування до нього відповідного психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №804/117/17.

Отже, на думку суду, приймаючи спірний наказ відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що вимоги позивача про поновлення на посаді та зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, вони також не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене та встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Головне управління Національної поліції в Київській області (01601, Київ, вул. Володимирська, 15; ).

Суддя В.А. Кузьменко