Справа № 640/17993/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року м. Київ № 640/17993/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві,

2. Державної фіскальної служби України

про визнання протиправними та скасування рішень та вимог,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києва (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) з вимогами про визнання протиправними та скасування:

- рішення № від 12 вересня 2018 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та застосування штрафних санкцій на суму 170,00 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року №Ф-269 на суму 54 448,50 грн.;

- рішення від 12 вересня 2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та застосування штрафних санкцій на суму 16 334,55 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 жовтня 2018 року №Ф-193777-17 на суму 70 953,05 грн.;

- рішення про результати розгляду скарги від 22 жовтня 2018 року №16323/у/99-099-11-02-02-25.

Позивач зазначає, що 26 травня 2017 року здійснено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця. За результатами документальної позапланової виїзної перевірки відповідачем 1 складено Акт №3577/26-15-42-03-30- з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня по 30 вересня 2012 року, з 01 січня 2015 року по 26 травня 2017 року, дотримання вимог обліку та збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 26 травня 2017 року.

Згідно висновків Акту від 29 серпня 2018 року встановлені порушення вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до яких винесені оскаржувані рішення та вимоги, які позивач вважає протиправними, посилаючись на те, що остаточне рішення щодо відмови у видачі свідоцтва платника єдиного податку винесено Вищим адміністративним судом України від 12 березня 2013 року.

До винесення судом рішення від 12 березня 2013 року система оподаткування у період з 01 січня по 30 вересня 2012 року була неузгодженою, у зв`язку з чим позивач вважав себе платником єдиного податку, подавав звітність та сплачував ЄСВ як особа, що перебуває на спрощеній системі оподаткування.

У цьому зв`язку 21 вересня 2018 року позивачем подано скаргу до відповідача 2, проте 22 жовтня 2018 року отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму 70 953,05 грн., а 24 жовтня 2018 року отримано рішення відповідача 2 про відмову у задоволенні скарги.

Посилаючись на необґрунтовані та безпідставні висновки Акту від 29 серпня 2018 року, в основу яких покладені обставини, які не відповідають дійсним та базуються на помилкових та передчасних твердженнях відповідача 1, а також протиправність оскаржуваних рішень, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року відстрочено позивачу сплату судового збору до прийняття рішення у справі, відкрито провадження у справі, визначено провадити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Відповідачами подано до суду відзиви на позовну заяву від 18 грудня 2018 року, 08 та 17 січня 2019 року, у яких зазначено, що відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2013 року у справі №К/9991/59667/12 залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року у справі № 2а-1915/12/2670, відповідно до якої визнано, що платник податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року перебував на загальній системі оподаткування, проте податки сплачувалися як особою, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, внаслідок чого виникла недоїмка, виявлена проведеною перевіркою та зафіксована Актом від 29 серпня 2018 року на загальну суму 54 448,50 грн., та у зв`язку з чим винесені оскаржувані рішення та вимога від 12 вересня 2018 року.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, позивач оскаржив їх до Державної фіскальної служби України, проте підстав для задоволення скарги контролюючий орган не знайшов та залишив оскаржувані рішення без змін.

Відповідачі стверджують, що оскаржувані рішення винесені на законних підставах, а позивачем помилково трактуються законодавчі норми та власне сприйняття фактичних обставин справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року відмовлено представнику Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві Жуку Ю.О. у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та залишено без задоволення заяву представника відповідача 1 із запереченнями проти розгляду справи №640/17993/18 за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 07 травня 2003 року зареєстрований Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією як фізична особа-підприємець.

З 2011 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку серії І №268597 від 01 січня 2011 року, виданого Державною податковою інспекцією у Подільському районі м. Києва, та 12 січня 2012 року звернувся до останньої із заявою про застосування спрощеної системи оподаткування, проте 28 січня 2012 року одержав від контролюючого органу рішення №540/У/17-223 від 20 січня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку з 01 січня 2012 року.

Позивачем оскаржено зазначене рішення до Окружного адміністративного суду міста Києва та відповідно до постанови суду від 20 березня 2012 року у справі №2а-1915/12/2670 позовні вимоги було задоволено та скасовано рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку та зобов`язано ДПІ у Подільському районі м. Києва видати позивачу свідоцтво платника єдиного податку.

Надалі, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року у справі № 2а-1915/12/2670, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2013 року, скасовано постанову суду першої інстанції від 20 березня 2012 року, ухвалено інше рішення - про відмову у задоволенні позову.

За результатами документальної планової невиїзної перевірки уповноваженими представниками відповідача 1 складено Акт від 29 серпня 2018 року №3577/26-15-42-03-30-, встановлені порушення позивачем вимог пункту 4 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: не нараховано та не сплачено єдиного внеску за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року на загальну суму 54 448,50 грн., у зв`язку з заниженням чистого оподатковуваного доходу, що є базою для нарахування єдиного внеску, звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2012 рік фактично не подано.

В Акті також зазначено, що судовими рішеннями встановлено, що в період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, а отже, мав подати декларацію про майновий стан та доходи за вищевказаний період, при цьому відповідно до підпункту 102.2.1 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України грошові зобов`язання нараховуються за період діяльності з 01 січня по 30 вересня 2012 року без дотримання строку давності, визначеного пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Згідно пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку становить 15 та 17 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних, у томі числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Під час перевірки правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік, що підлягає сплаті до бюджету платником податку встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу за 2012 рік (з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року) на загальну суму 331 759,75 грн., в результаті чого занижено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у 2012 році на загальну суму зобов`язання 56 184,56 грн., чим порушено вимоги статті 177 Податкового кодексу України.

Окрім того відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано ЄСВ за 2012 рік на суму 54 448,50 грн.

Отже, на підставі Акта від 29 серпня 2018 року відповідачем 1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року №Ф-269, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12 вересня 2018 року № та рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленому формою звітності, передбаченої Законом України Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Не погодившись з вищезазначеною вимогою та рішенням, позивачем подано скаргу до ДФС України від 21 вересня 2018 року, у якій він просить скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року та рішення про застосування штрафних санкцій.

У скарзі, як і в адміністративному позові, позивач стверджує, що остаточне рішення у його справі винесено Вищим адміністративним судом України 12 березня 2013 року та відмовлено йому у видачі свідоцтва платника єдиного податку, оскільки обраний вид діяльності «роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами» суд розцінив як видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінним камінням, у тому числі органогенного утворення, а такі суб`єкти господарювання не можуть бути платниками єдиного податку. Разом з тим, до винесення зазначеного рішення суду вищої інстанції, судом першої інстанції ухвалено рішення на користь позивача та зобов`язано ДПІ у Подільському районі м. Києва видати свідоцтво платника єдиного податку, тому, як зазначає позивач, він вважав себе платником єдиного податку та добросовісно подавав звітність та сплачував ЄСВ як особа, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Також позивач стверджує, що окрім зазначеної, ним здійснювалася діяльність щодо надання юридичних послуг та послуг з питань комерційної діяльності, щодо яких йому не відмовляли у видачі свідоцтва, проте з невідомих йому причин суми по сплаті за зазначені послуги були зараховані як «діяльність з торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу», що на його думку доводить неправильність розрахунків, зазначених як у вимозі , так і в рішеннях про нарахування штрафних санкцій.

Рішенням ДФС України від 22 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні скарги позивача, зокрема з тих підстав, що виходячи з судових рішень, у період з 01 січня по 30 вересня 2012 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, в результаті чого утворилася недоїмка зі сплати податків.

З такими висновками відповідачів погоджується й суд та зазначає, що власні трактування та помилкове сприйняття позивачем законодавства та добросовісність за його твердженнями поведінки, як платника податків, не відміняють та не змінюють висновків судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 2а-1915/12/2670, відповідно до яких встановлено, що у період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування. При цьому посилання позивача на рішення суду першої інстанції у зазначеній справі не заслуговують на увагу, оскільки подальшими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2012 року було скасовано, тому висновки, на які посилається позивач не набрали законної сили та не є чинними.

Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визнаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною першою статті 4 зазначеного Закону визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання , які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими угодами, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини другої статті 6 зазначеного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нарахувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця (частина восьма статті 9 Закону).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого Законом.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у підпунктах 4 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464 встановлюється на рівні 34,7 відсотка, визначеної підпунктами 2 та 3 частини першої статті 7 Закону №2464 бази нарахування єдиного внеску. Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерського та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходи), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахованого та/або не сплачена у строки, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до положень частини четвертої статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимоги про сплату.

Згідно пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464 за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано суму єдиного внеску.

Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464 за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності, передбаченої Законом, органами доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачами положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані рішення та вимоги, відповідачі діяли обґрунтовано, з урахуванням наявних та таких, що набрали законної сили судових рішень та встановлених ними обставин, що мають значення для прийняття рішень. У свою чергу позивачем не наведено ґрунтовних аргументів та не підтверджено доводи адміністративного позову достатніми та логічними доказами.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва про відкриття провадження у справі від 29 листопада 2018 року позивачу відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення у справі.

Позивачем заявлено чотири позовні вимоги майнового характеру та одну вимогу немайнового характеру, за які, виходячи з положень Закону України «Про судовий збір» звертаючись до суду позивач загалом мав сплатити 2 123,85 грн. судового збору.

Отже, керуючись приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими судові витрати підлягають поверненню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави зазначену суму судового збору.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування рішень та вимог - відмовити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 123, 85 грн. (дві тисячі сто двадцять три грн. 85 коп.) за наступними банківськими реквізитами:

Отримувач коштів - УК у Печерському р-ні м. Києва

Код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897

Рахунок отримувача - UA4026007

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача - 899998

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач 1: Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві, адреса: 04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, , тел. .

Відповідач 2: Державна фіскальна служба України, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8, .

Суддя В.І. Келеберда