Справа № 320/1040/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Справа № 320/1040/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Яценко О.В.,

представника відповідача Гуця М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби

у Київській області

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.01.2019 №№ , , , рішення 30.01.2019 № та вимоги зі сплати єдиного соціального внеску від 30.01.2019 № .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 позов задоволено повністю.

Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно прийнято оскаржувані позивачем рішення без прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку та виключення позивача з реєстру платників єдиного податку, що відповідачем не надано належної оцінки господарській діяльності позивача та не враховано її специфіку (здійснення вантажних перевезень та надання експедиційних послуг), а також неправильно застосовано норми податкового законодавства.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позиція податкового органу про те, що позивачу надано право здійснювати господарську діяльність, а саме вантажні перевезення по Україні і за межами України, лише в місці, яке ним орендовано для стоянки (АДРЕСА_3), або що про кожне місце стоянки вантажного автомобіля під час слідування по маршруту з вантажем слід повідомляти податковий орган як про місце здійснення господарської діяльності, очевидно суперечить не лише меті здійснення такого виду господарської діяльності, а й здоровому ґлузду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не було зазначено в заяві про перехід на спрощену систему оподаткування місце провадження господарської діяльності, відповідно до законодавчо визначеної форми заяви (точної адреси), що позивач орендує офіс та гараж з прилеглою до нього територією для стоянки вантажного автотранспорту, але відповідну адресу у вказаній заяві ним не зазначено та в наступному не подано заяви про зміну податкової адреси.

При цьому, апелянт наголошує на тому, що відповідно до вимог податкового законодавства платник податків - фізична особа одночасно може мати лише одну податкову адресу.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що позивачем здійснювалося використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин, наводить викопіювання з акта перевірки щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, з якого він мав сплатити ЄСВ та військовий збір.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при задоволенні заяви позивача щодо поновлення строку звернення до суду з цим позовом та відхиленні заяви податкового органу про залишення цього позову без розгляду.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та безпідставності позиції податкового органу про те, що площадка, яка ним орендується для стоянки автомобілей з кімнатою відпочинку для водіїв, не є місцем провадження його господарської діяльності, а також звертає увагу суду на порушення відповідачем вимог статті 299 Податкового кодексу України в частині щодо винесення спірних ППР без прийняття рішення про анулювання позивача як платника єдиного податку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2020 витребувано додаткові докази у справі та відкладено судовий розгляд.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2020 за клопотанням позивача судовий розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів апелянта повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 29.02.2000 зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП ОСОБА_1 ) та є платником єдиного податку, місце проживання: АДРЕСА_1 (свідоцтва платника єдиного податку від 25.05.2012 серії НОМЕР_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_2 ).

Основними видами діяльності позивача є: вантажний автомобільний транспорт (основний) (код КВЕД 49.41); інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (код КВЕД 52.29). Відповідно до цього свідоцтва позивач перебуває на спрощеній системі початкування 3 групи з 01.01.2012 (ставка єдиного податку 3%).

З метою переходу на спрощену систему оподаткування позивачем було подано до Бориспільської ОДПІ реєстраційну заяву від 11.01.2012 № 1057/Г, в якій зазначено місце провадження господарської діяльності - АДРЕСА_1.

16.06.2014 позивачем подано заяву № 2436/Г про застосування спрощеної системи оподаткування з внесенням змін до свідоцтва платника єдиного податку щодо місця провадження господарської діяльності та вказано, що місце провадження господарської діяльності позивача є територія України та за її межами.

Позивач орендував офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а також бокс (гараж) та місця для стоянки.

З цією метою ним укладено наступні правочини:

1) договір найму приміщення від 01.12.2010 № 24, відповідно до цього якого позивачем найнято площадку для стоянки автомобілів та приміщення під офіс, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

2) додаткову угоду № 1 до договору найму приміщення від 01.12.2010 № 24, відповідно до якої змінено строк дії договору - продовжено до 31.12.2011;

3) договір від 01.12.2012 № 01/12, відповідно до якого позивачем взято в оренду площадку для стоянки автомобілів та приміщення під офіс, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний договір діє до 31.12.2012;

4) договір від 03.01.2013 № 0301/13-1, відповідно до якого позивачем взято в оренду площадку для стоянки автомобілів та приміщення під офіс, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний договір діє до 31.12.2012;

5) договір від 01.05.2014 № 01/05/14-1, відповідно до якого позивачем взято в оренду площадку для стоянки автомобілів та приміщення під офіс за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний договір діє до 31.12.2015;

6) договір від 01.01.2016 № 01/16-3, відповідно до якого позивачем взято в оренду площадку для стоянки автомобілів та приміщення під офіс, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний договір діє до 31.12.2018.

У 2013 році Бориспільською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київської області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивача за період з 01.01.2010 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт перевірки від 20.12.2013 № 353/17-2/ НОМЕР_2 .

У вказаному акті перевірки податковою інспекцією встановлено, що місцезнаходженням підприємницької діяльності позивача є: АДРЕСА_1 , а місцезнаходження орендованих ним офісу, боксу та зупинки для автотранспорту: АДРЕСА_3.

У період з 04.12.2018 по 17.12.2018 ГУ ДФС у Київській області проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період діяльності з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом складено акт від 28.12.2018 № 1191/10-36-13-03/ НОМЕР_2 , в якому зазначено, що:

- позивачем 16.06.2014 подано заяву № 2436/Г про застосування спрощеної системи оподаткування з внесенням змін до свідоцтва платника єдиного податку щодо місця провадження господарської діяльності та вказано що місцем провадження господарської діяльності позивача є територія України;

- у період з 01.01.2015 по 31.12.2017 позивач здійснював діяльність, яка полягала у надані міжнародних вантажних перевезень та вантажних перевезень по Україні, а також експедиційних послуг;

- податкова декларація платника єдиного податку за 1-й квартал 2015 року подана позивачем до Бориспільської ОДПІ 09.04.2015 за відсутності заяви про зміну місця провадження господарської діяльності;

- у період з 01.01.2015 по 31.12.2017 позивач використовував приміщення, а саме: офіс, гараж та 6 паркомісць згідно з договорами оренди від 01.05.2014 № 01/05/14-1 та від 01.01.2016 № 01/16-3 за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушено п. 298.6 ст. 298 ПК України та вимоги, встановлені главою 1 розділу XIV ПК України, щодо перебування на спрощеній системі оподаткування.

На підставі викладеного податковий орган в акті перевірки дійшов висновку, що реєстрація платником єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 анулюється з 01.07.2015 та з цієї дати позивач є платником інших податків і зборів, встановлених Податковим кодексом України для фізичних осіб-підприємців (п. 2.1 Акту перевірки).

Також в акті перевірки ГУ ДФС у Київській області зазначено, що податкові декларації про майновий стан і доходи за 2015, 2016 та 2017 роки до Бориспільської ОДПІ позивачем не подавались, що призвело до порушення пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 ПК України.

Тобто висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, щодо визначення податкових зобов`язань позивача, здійснені, з урахуванням анулювання з 01.07.2015 його реєстрації як платника єдиного податку третьої групи та перебування його з цієї дати на загальній системі оподаткування.

Таким чином, податковий орган дійшов висновку про:

- заниження позивачем загального доходу від провадження господарської діяльності на суму 12 657 222, 79 грн. (без урахування ПДВ) за період з 01.07.2015 по 31.12.2017, у зв`язку з чим визнано порушення п. 177.1 ст. 177 ПК України;

- заниження позивачем суми чистого доходу на загальну суму 6 025 443,07 грн. без урахування ПДВ, у зв`язку з чим визнано порушення п.177.2 ст.177 ПК України;

- заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 1 127 589,34 грн., у зв`язку з чим визнано порушення п.167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 ПК України;

- заниження позивачем ЄСВ на загальну суму 236 531,78 грн.;

- заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 90 381,63 грн.

30.01.2019 відповідачем на підставі зазначеного акта перевірки від 28.12.2018 № 1191/10-36-13-03/ НОМЕР_2 винесено податкові повідомлення рішення:

1) № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на суму 281 897,33 грн. і збільшено суму грошового зобов`язання на суму 1 127 589,34 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, а всього визначено грошове зобов`язання на суму 1 409 486,67 грн.;

2) № , яким позивачу визначено грошове зобов`язання з військового збору на суму 120 977,03 грн., з яких за основним зобов`язанням 90 381,63 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 22 595,40 грн.;

3) № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 510,00 грн.

Також 30.01.2019 відповідачем прийнято рішення № про застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 69 181,40 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- про визначення позивачу заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 236 531,78 грн.

31.01.2019 посадовою особою відповідача (заступником начальника управління) подано службову записку до Бориспільського відділення ГУ ДФС у Київській області щодо анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 з 01.07.2015 та з визначенням, що з цієї дати позивач є платником інших податків і зборів, установлених главою 1 розділу XIV ПК України.

З огляду на це управління податків і зборів з фізичних осіб надало витяг з акта перевірки від 28.12.2018 для прийняття рішення про анулювання реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку з 01.07.2015 та направлення його платнику.

30.08.2019 відповідачем складено акт № 323/10-37 про результати перевірки щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування, в якому зазначено про виявлення органами Державної податкової служби під час проведення перевірок порушень платником податку вимог глави 1 розділу XIV ПК України (п. 299.11 ст. 299 ПК України), проте жодних конкретних відомостей про підстави та обставини проведення перевірки, а також про обставини, дату та суть вчинених позивачем порушень не наведено.

Акт підписано працівником податкового органу, підпис позивача відсутній.

30.08.2019 під час розгляду цієї адміністративної справи судом, відповідачем прийнято рішення № 323/10-04/ НОМЕР_2 про анулювання свідоцтва платника єдиного податку/виключення з реєстру платників податку щодо ОСОБА_1 на підставі виявлення органами Державної податкової служби під час проведення перевірок порушень платником податку вимог глави 1 розділу XIV ПК України (п. 299.11 ст. 299 ПК України).

Документами, які підтверджують наявність підстав для анулювання свідоцтва платника єдиного податку, вказано: службова ГУ ДФС у Київській області від 31.01.2019, акт документальної перевірки від 28.12.2018 та зазначено, що 01.07.2015 платник єдиного податку виключений із реєстру.

30.08.2019 Згідно із службовою запискою посадової особи Бориспільського управління ГУ ДПС у Київській області від 06.09.2019 № 129/10-36-51, адресованою ГУ ДПС у Київській області, Відділом адміністрування податків і зборів з фізичних осіб позивачу анульовано реєстрацію єдиного податку з 01.01.2016, оскільки у Податковому блоці при введенні даних для анулювання з датою 01.07.2015 висвітлюється запис «неможливо анулювати з 01.07.2015, так як дата реєстрації більша або дорівнює даті анулювання ЄП».

Позивач, вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення від 30.01.2019 №№ , , , рішення 30.01.2019 № та вимогу зі сплати єдиного соціального внеску від 30.01.2019 № , звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. 291.2, 291.3 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Застосування спрощеної системи оподаткування фактично є одним із видів пільгового оподаткування господарської діяльності. Податковим кодексом України встановлено коло осіб, на яких розповсюджується вказана норма.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

У підпункті 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України визначено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку (п. 299.2 ст. 299 ПК України).

Згідно з п.п. 299.10, 299.11 ст. 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу.

У разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

До Реєстру платників єдиного податку, крім податкової адреси, вносяться відомості, зокрема, щодо місця провадження господарської діяльності (п. 299.7 ст. 299 Кодексу).

Податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (п. 45.2 ст. 45 ПК України).

Водночас згідно зі ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Місцезнаходження юридичної особи може не співпадати з місцем провадження господарської діяльності.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, установлених законом.

При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході такої перевірки порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування.

Перевірячи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на дату прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, а саме 30.01.2019, рішення про анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку шляхом виключення його з реєстру платників єдиного податку контролюючим органом не приймалося. Таке рішення прийнято податковим органом лише 30.08.2019, тобто вже під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції.

З огляду на це, висновки податкового органу, які стали однією з підстав для винесення 30.01.2019 оскаржуваних у цій справі рішень та вимоги, щодо анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку з 01.07.2015 та перебування його з цієї дати на загальній системі оподаткування, є безпідставними та суперечать вищенаведеним приписам податкового законодавства.

Крім того, аналізуючи доводи апелянта з приводу неправильного визначення позивачем місця провадження господарської діяльності, колегія суддів зазначає, що з наведених вище законодавчих норм убачається, що в разі, якщо місцезнаходження платника податку (його податкова адреса) співпадає з місцем провадження господарської діяльності у Реєстрі платників єдиного податку місце провадження господарської діяльності визначається за податковою адресою, а в разі їх невідповідності - зазначається фактична адреса місця провадження такої діяльності.

Водночас, у разі здійснення діяльності з надання послуг у заздалегідь не визначених місцях, фізична особа-підприємець, який є платником єдиного податку, у рядку «Місце провадження господарської діяльності» заяви про застосування спрощеної системи оподаткування зазначає: «Надання послуг на території України», або зазначає конкретну територію (місто або область), на якій таким платником єдиного податку будуть надаватись послуги.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами цієї справи, саме такі відомості позивачем було надано податковому органу і у виданому контролюючим органом свідоцтві платника єдиного податку зазначено, що місцем провадження господарської діяльності позивача є «територія України та за її межами».

При цьому, саме такі відомості узгоджуються зі специфікою основної господарської діяльності позивача - надання транспортних послуг з вантажних перевезень на території України та за її межами.

Доводи апелянта про те, що місцем господарської діяльності позивача є саме ті місця, які ним орендовані, фактично зводяться до необхідності ФОП повідомляти податкові органи про кожне місце стоянки вантажного автомобіля під час слідування по маршруту з вантажем як про місце здійснення господарської діяльності, що не відповідає вищенаведеним нормам чинного законодавства та є практично неможливим.

При цьому, твердження апелянта про те, що оренда позивачем приміщення за адресою: АДРЕСА_3 означає зміну місця здійснення господарської діяльності без повідомлення контролюючого органу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі висновки не відповідають законодавчо регламентованим засадам визначення місця провадження господарської діяльності та вказують на помилково ототожнення податковим органом поняття «місцезнаходження суб`єкта господарювання», «податкової адреси суб`єкта господарювання» та «місця здійснення господарської діяльності суб`єкта господарювання», які підлягають розмежуванню.

Крім того, у контексті перевірки цих та інших доводів апелянта, колегія суддів також відзначає, що наведені в акті перевірки від 28.12.2018 твердження контролюючого органу про виявлення факту укладення позивачем правочину щодо оренди площадки для стоянки автомобілів та приміщення під офіс за адресою: АДРЕСА_3 не відповідають дійсності, оскільки такі приміщення та місця для стоянки орендуються позивачем упродовж тривалого періоду, а саме із 2010 року по теперішній час, і відомості про них були наявні у податного органу задовго до проведення перевірки у 2018 році, зокрема під час здійснення перевірки ФОП ОСОБА_1 у 2013 році.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у позивача достатніх правових підстав для подання вказаної заяви про зміну ним місця провадження господарської діяльності, а отже, й порушень щодо місця здійснення господарської діяльності позивачем не допущено, що зумовлює, у свою чергу, відсутність підстав для прийняття відповідачем рішення від 30.08.2019 № 323/10-04/ НОМЕР_2 про анулювання позивачу свідоцтва платника єдиного податку та виключення його з відповідного реєстру.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції, при прийнятті податковим органом вказаного рішення, крім іншого, також було порушено встановлений законодавством порядок його прийняття, з огляду на наступне.

Так, як вказано у рішенні, підставою для його прийняття стали службова записка від 31.01.2019 та акт перевірки від 28.12.2018, однак рішення прийнято лише 30.08.2019, тобто через 8 місяців після складення акта перевірки і через 7 місяців після складення службової записки, що суперечить не тільки приписам податкового законодавства, а й принципам належного урядування, своєчасності притягнення до відповідальності та юридичної визначеності.

Крім того, перед прийняттям цього рішення контролюючим органом було складено акт перевірки від 30.08.2019, який не містить не тільки необхідних відомостей про підстави та обставини її проведення, але й жодних даних про встановлені конкретні факти вчинених позивачем порушень.

Отже, на час виникнення спірних у цій справі правовідносин позивач не набув статусу платника усіх інших передбачених податків та зборів, а тому висновок податкового органу про те, що впродовж 2015-2017 років ним протиправно сплачено інші податки та збори, зокрема ЄСВ, та порушено вимоги податкового законодавства, є протиправними.

При цьому, з огляду на викладене, колегія суддів відзначає, що саме вказані підстави (анулювання позивачу свідоцтва платника єдиного податку, неподання ним відомостей про зміну місця провадження господарської діяльності та набуття за період з 2015-2017 років статусу платника на загальній системі оподаткування, як на тому наполягав контролюючий орган) зумовили нарахування позивачу спірних податкових зобов`язань, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 30.01.2019 №№ , , , рішенні від 30.01.2019 № та вимозі зі сплати єдиного соціального внеску 30.01.2019 № .

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що відповідач у своїй апеляційній скарзі, окрім зазначених підстав, також вказує використання позивачем найманої праці без укладання трудового договору, але як вбачається з розрахунків спірних податкових зобов`язань, які були витребувані в нього апеляційним судом, зокрема, для перевірки таких доводів, відповідні штрафні санкції (нарахування) до них не увійшли, а отже не можуть бути предметом судового розгляду в цій справі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомленнях-рішеннях від 30.01.2019 №№ , , , рішення від 30.01.2019 № та вимоги від 30.01.2019 № зі сплати єдиного соціального внеску.

Доводи апелянта про те, що позивачем в заяві про перехід на спрощену систему оподаткування не було зазначено місце провадження господарської діяльності, відповідно до законодавчо визначеної форми заяви (точної адреси), що позивач орендує офіс та гараж з прилеглою до нього територією для стоянки вантажного автотранспорту, але відповідну адресу у вказаній заяві ним не зазначено та в наступному не подано заяви про зміну податкової адреси, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав, викладених вище.

Наведені апелянтом викопіювання з акта перевірки щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, з якого він мав сплатити ЄСВ та військовий збір та використання найманої праці без оформлення трудових правовідносин, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на предмет спору в цій справі та вищенаведені висновки.

Перевіряючи твердження апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при задоволенні заяви позивача щодо поновлення строку звернення до суду з цим позовом та відхиленні заяви податкового органу про залишення цього позову без розгляду, судова колегія зазначає, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 в цій справі було розглянуто обидва клопотання сторін, досліджено питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, перевірено причини його пропуску та поновлено позивачу такий строк. Дана ухвала суду набрала законної сили та, відповідно до змісту апеляційної скарги, разом із судовим рішенням по суті вирішення позовних вимог апелянтом не оскаржується.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має Існувати пропорційне співвідношення (рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейським Судом з прав людини визначено, що правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги вищенаведені доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову в цій справі та вважає обґрунтованим і таким, що відповідає завданням адміністративного судочинства, регламентованим статтею 2 КАС України, здійснення судом виходу за межі позовних вимог та скасування рішення про анулювання позивачу свідоцтва платника єдиного податку, яке було прийнято відповідачем під час судового розгляду цієї справи.

Отже, судом першої інстанції повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Позивачем у відзиві на апеляційну заявлено вимоги про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 35000,00 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування таких витрат за умови їх підтвердження належними доказами.

Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

На підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу суду апеляційної інстанції надано акт прийому-передачі виконаних робіт від 16.03.2020 з визначенням їх видів (надання правничої інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, пов`язаних із супроводом цієї справи в суді апеляційної інстанції, складання відзиву на апеляційну скаргу та інших процесуальних документів, представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції), надано квитанцію від 16.03.2020 до прибуткового касового ордера № 2, що відповідає вимогам, установленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять всі необхідні реквізити, призначення платежу та посилання на відповідний договір, та детальний опис робіт, виконаних адвокатом /т. 2 а.с.199-202/.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача заявлені позивачем витрати на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає, що вищенаведеними положеннями статті 134 КАС України регламентовано презумпцію правомірності заявлених стороною витрат на професійну правничу допомогу за умови їх документального підтвердження та можливість зменшення таких витрат судом, зокрема, у разі недотримання вимог процесуального законодавства щодо їх співмірності, виключно за клопотанням іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, копію вказаного відзиву з вимогою про стягнення судових витрат та доказами на їх підтвердження, було отримано також відповідачем, але клопотання про зменшення їх розміру в порядку ст. 134 КАС України до суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені представником позивачем витрати на правничу допомогу у ході апеляційного провадження в розмірі 35000,00 грн. підтверджуються матеріалами справи та підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 195, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року - без змін.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області судові витрати в розмірі 35000,00 (тридцять п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 28.04.2020.

Головуючий суддя

Судді: