Справа № 826/10264/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 квітня 2020 року

Київ

справа №826/10264/17

адміністративне провадження №К/9901/61901/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №826/10264/17

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Шкляра Сергія Володимировича

про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В.)

і на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Василенка Я.М., суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернувся з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі також -«відповідач-1»), Заступника Міністра юстиції України з питань виконавчої служби Шкляра Сергія Володимировича (далі також -«відповідач-2»), в якому просив:

- визнати неправомірними дії відповідачів щодо ненадання публічної інформації на запит позивача від 28 березня 2017 року;

- зобов`язати відповідача-1 надати ОСОБА_1 : 1) копію висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України (далі - «Комісія») від 21 лютого 2017 року за результатами розгляду скарги позивача від 30 грудня 2017 року; 2) копію витягу з протоколу засідання Комісії від 21 лютого 2017 року за результатами розгляду цієї ж скарги.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що Міністерство юстиції України протиправно відмовило йому у наданні запитуваних копій висновку та протоколу Комісії від 21 лютого 2017 року. Так, позивач вказує на те, що обмеженою у доступі є інформація, а не документ. Якщо ж документ містить інформацію з обмеженим доступом, то для ознайомлення має надаватися інформація, доступ до якої необмежений. Оскільки запитувана позивачем інформація безпосередньо стосується його прав та інтересів, то Міністерство юстиції України зобов`язане було її надати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 17 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року, у задоволенні позову відмовив.

Судові рішення мотивовані тим, що запитувана позивачем інформація віднесена наказом відповідача-1 до службової як така, що міститься у документах, пов`язаних з процесом прийняття рішень Міністерством юстиції України, а тому доступ до неї може бути обмежено на підставі частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суди встановили, що підстави для обмеження запитуваної інформації були обґрунтованими, оскільки доступ до інформації обмежений з метою захисту репутації членів Комісії. Так, інформація, що міститься у запитуваних документах «відображає внутрішнє переконання члена Комісії про наявність конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його безсторонності і є предметом подальшої оцінки Комісією щодо наявності чи відсутності фактів для прийняття рішення за результатами відповідного звернення». Суди визначили, що шкода від оприлюднення запитуваної інформації перевищує суспільний інтерес в її отриманні, оскільки Міністерство юстиції України на постійній основі, зокрема, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, а тому його діяльність повинна сприяти укріпленню авторитету держави, шляхом безстороннього, незалежного й ефективного виконання покладених на неї функцій.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що оприлюднення службової інформації, яка не є кінцевим самостійним рішенням, а передувала процесу прийняття рішення і відповідно оцінювалася при його ухваленні, може завдати шкоди, що значно переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2018 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У скарзі позивач наводить ті ж доводи, якими обґрунтований його позов. Додатково зазначає, що суди дійшли помилкових висновків про те, що запитувані позивачем документи містять службову інформацію, оскільки засідання Комісії проводяться публічно із запрошенням особи, яка подала скаргу, а тому відповідна інформація не є службовою у розумінні чинного законодавства. Також ОСОБА_1 не погоджується з висновками судів про те, що отримання ним запитуваних документів завдасть шкоди репутації посадових осіб відповдача-1, оскільки вважає такі висновки «гіпотетичними». Також позивач зазначає, що Комісія протиправно відмовила йому в розгляді скарги від 30 грудня 2016 року щодо незаконності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому ОСОБА_1 має право отримати запитувані документи з метою подальшого захисту своїх прав та інтересів.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-1 просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вважає, що запитувана інформація є службовою, оскільки міститься в документах, які пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень. Така інформація, як зазначає відповідач-1, віднесена до службової наказом Міністерства юстиції України від 8 червня 2011 року №1537/5, що відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідач-2 не надав суду свого відзиву на касаційну скаргу.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 30 грудня 2016 року звернувся зі скаргою №С-357 від 5 січня 2017 року до Міністерства юстиції України, в якій просив перевірити законність державної реєстрації права приватної власності на квартири АДРЕСА_4

Міністерство юстиції України 13 березня 2017 року повідомило позивача про те, що за результатами розгляду його скарги прийнято наказ №697/7 від 7 березня 2017 року, згідно якого у задоволенні скарги позивача відмолено без розгляду її по суті у зв`язку з тим, що вона оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: скарга не містить реквізитів рішення державного реєстратора, що оскаржується; надійшла після встановленого законом строку для її подання. Підставою прийняття наказу від 7 березня 2017 року №697/7 зазначено висновок Комісії від 21 лютого 2017 року.

ОСОБА_1 28 березня 2017 року звернувся до відповідача-1 із запитом про отримання публічної інформації, а саме: копій висновку та витягу з протоколу засідання Комісії від 21 лютого 2017 року.

Міністерство юстиції України (за підписом відповідача-2) листом від 6 квітня 2017 року №13149/ПІ-С-1121/19, посилаючись на положення статей 1, 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25 грудня 2015 року, повідомило, що запитувана інформація не може бути надана, оскільки вона віднесена до службової. Вказало, що до групи відомостей, які становлять службову інформацію в Міністерстві юстиції України, належить, зокрема, внутрівідомча службова кореспонденція, доповідні записки, рекомендації, пов`язані з процесом прийняття рішень відповідачем-1 і передують їх публічному обговоренню та/або прийняттю.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - «Закон»).

Відповідно до статті 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Положеннями статті 3 цього Закону визначено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону встановлено, що розпорядники зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Згідно частини першої статті 6 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частиною другою цієї ж статті визначено такі вимоги, які мають бути дотримані у разі обмеження доступу до інформації (так званий «трискладовий тест»):

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною першою статті 9 Закону встановлено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Частинами другою, третьою цієї ж статті передбачено, що документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено, зокрема, мотивована підстава відмови.

Постановою Кабінету Міністрів України №228 від 2 липня 2014 року затверджено Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого Міністерство юстиції України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 7 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (далі - «Порядок №1128), визначено, що у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб`єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу.

Згідно пункту 18 Порядку №1128 скарга, документи, подані під час її розгляду, документи, отримані суб`єктом розгляду скарги, а також рішення, прийняте за результатом її розгляду, зберігаються суб`єктом розгляду скарги відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах.

Документи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть надаватися виключно скаржнику, суб`єкту оскарження та заінтересованим особам, права та законні інтереси яких порушено, у разі їх звернення, а іншим особам - виключно на підставі судового рішення.

Приписами пункту 10 Положення про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2016 року №37/5 (далі - «Положення про Комісію»), передбачено, що висновок комісії, оформлений відповідно до пункту 8 розділу III цього Положення, разом з проектом відповідного наказу Департамент державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України подає для підпису Міністру юстиції України, його першому заступнику або заступнику Міністра з питань державної реєстрації.

Пунктом 7 Положення про Комісію визначено, що під час проведення засідання комісії секретарем комісії ведеться протокол засідання комісії, який повинен містити перелік осіб, присутніх на засіданні, порядок денний засідання, питання, що розглядались на засіданні, перелік осіб, які виступали під час засідання, прийняте комісією рішення.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що запитувана ним інформація не є службовою та її отримання не завдасть шкоди репутації членів Комісії, Верховний Суд зауважує таке.

Відповідність інформації одному з пунктів частини першої статті 9 Закону (умови, за яких інформація може бути віднесена до службової) не створює обов`язку автоматичного віднесення такої інформації до службової. Це можливо лише у разі, якщо застосування «трискладового тесту» засвідчило наявність підстав для обмеження доступу до неї.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», важливою ознакою документів, в яких може міститися службова інформація, є те, що вони передують публічному обговоренню або прийняттю рішення з конкретного питання. Це означає, що після публічного обговорення чи прийняття рішення відомості, що містяться в документах, які створювалися або знаходяться у володінні розпорядника і стосуються підготовки, обговорення, розгляду та прийняття цього рішення, втрачають статус службової інформації.

Так само після прийняття рішення і надання відповіді на звернення громадянина документи, що були створені/отримані для підготовки цього рішення перестають бути службовою інформацією (хоча певна інформація (частина документа) може бути обмежена в доступі як конфіденційна інформація).

Присвоєння конкретному документу грифу «для службового користування» (частина друга статті 9 Закону) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена частиною першою статті 22 Закону. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (пункт 2 частини першої статті 22 Закону).

Водночас згідно пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст «трискладового тесту».

Так, з відмови у доступі до публічної інформації повинно випливати:

1) якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно виражається шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини другої статті 6 Закону);

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частини другої статті 6 Закону).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Зі змісту листа Міністерства юстиції України від 6 квітня 2017 року №13149/ПІ-С-1121/19 випливає, що відповідач-1 не провів «трискладового тесту» відмовляючи позивачу у наданні інформацію, яку вважає службовою. Це свідчить про те, що відмова у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на його запит від 28 березня 2017 року була необґрунтованою, а отже й протиправною.

Правильність висновку про необґрунтованість такої відмови також випливає з роз`яснень щодо практики застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації, наданих у пункті 5.15 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10, згідно яких після прийняття рішення і надання відповіді на звернення громадянина документи, що були створені/отримані для підготовки цього рішення перестають бути службовою інформацією.

Право ОСОБА_1 отримати копію висновку Комісії від 21 лютого 2017 року також випливає зі змісту приписів пункту 18 Порядку №1128 і пункту 10 Положення про Комісію, якими передбачено право скаржника одержувати у відповідь на своє звернення документи, отримані суб`єктом розгляду скарги (відповідачем-2). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі №820/1047/17 (пункт 35).

Оскільки позивач має право на отримання висновку Комісії, який в силу 3.1.4. Положення про Департамент державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10 травня 2017 року №1689/п (а.с. 170), складається на основі відповідного протоколу засідання Комісії, то Верховний Суд вважає, що ОСОБА_1 має право і на отримання витягу з протоколу засідання Комісії від 21 лютого 2017 року в частині, що стосується розгляду його скарги від 30 грудня 2017 року.

Окрім цього, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Обмеження доступу до інформації повинно бути належним заходом для досягнення мети - захистити відповідний інтерес. Обмеження доступу повинно бути пропорційним (ненадмірним) стосовно правомірного інтересу, який захищається, тобто обмеження не повинно йти далі, ніж це необхідно для захисту зазначеного інтересу.

Вимога щодо встановлення того, чи був дотриманий необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне рішення (дія) суб`єкта владних повноважень, також встановлена пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України.

Колегія суддів враховує, що розглядаючи цю справу суди першої та апеляційної інстанцій провели «трискладовий тест», за результатами якого дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Проте суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів про те, що шкода від оприлюднення запитуваної інформації у цій справі перевищує суспільний інтерес в її отриманні.

Так, суди зазначили, що обмеження доступу до запитуваної інформації здійснено з метою захисту репутації членів Комісії. Це обґрунтовано тим, що: 1) інформація, що міститься у документах члена комісії відображає «внутрішнє переконання останнього про наявність конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його безсторонності, і підлягає подальшій оцінці Комісією щодо наявності чи відсутності фактів для прийняття рішення за результатами відповідного звернення»; 2) шкода від оприлюднення інформації перевищує суспільний інтерес в її отриманні, оскільки Міністерство юстиції України на постійній основі, зокрема, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно <…>, відтак його діяльність повинна сприяти укріпленню авторитету держави <…>.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оприлюднення службової інформації, що міститься у висновку та витягу з протоколу засідання Комісії від 21 лютого 2017 року, яка передувала процесу прийняття рішення (тобто наказу від 7 березня 2027 року «Про відмову у задоволенні скарги») і оцінювалася відповідачем-1 при ухваленні цього наказу, може завдати шкоди, яка значно переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Однак, роблячи такий висновок, суди не визначили, у чому конкретно виражається шкода правомірному інтересу - репутації членів Комісії, яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди, чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації. Водночас посилання судів на «внутрішнє переконання члена Комісії про наявність конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його безсторонності, що підлягає подальшій оцінці Комісією» Верховний Суд вважає недостатніми для висновку про неможливість надання запитуваної інформації, оскільки ці висновки не дають можливості зрозуміти конкретну шкоду репутації членів Комісії, наслідки такої шкоди та ймовірність її настання. Крім того, колегія суддів вважає недостатнім посилання суду на загальні функції Міністерства юстиції України як обґрунтування того, що завдана шкода від надання запитуваної інформації буде істотною.

Викладене свідчить про те, що всі умови «трискладового тесту» в цьому випадку не виконуються, а за умов відсутності хоча б однієї з трьох підстав «трискладового тесту» інформація повинна надаватися.

До того ж у матеріалах справи наявна копія запитуваного позивачем висновку Комісії (а.с. 38-39), яку Міністерство юстиції України з власної ініціативи додало до своїх заперечень на адміністративний позов і надіслало позивачу разом із запереченнями (а.с. 83, 86). Це додатково підтверджує обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою, третьою статті 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати та прийняте нове, яким позов задовольнити.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2018 року і на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року скасувати повністю і ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка виразилася у ненаданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 28 березня 2017 року.

Зобов`язати Міністерство юстиції України надати ОСОБА_1 : 1) копію висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21 лютого 2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30 грудня 2017 року; 2) копію витягу з протоколу засідання Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 21 лютого 2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30 грудня 2017 року.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду