Справа № 640/3170/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року м. Київ № 640/3170/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доПриватного виконавця Баришнікова Артема Дмитровича
про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича (далі також - відповідач), в якому просить визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 14.01.2020 року, прийняту приватним виконавцем Баришніковим Артемом Дмитровичем у виконавчому провадженні № 60975501.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач є боржником за виконавчим листом №755/7385/15-ц, виданим 17.06.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, який перебував на виконанні Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва (ВП №48705877).

Старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Шереметом О.В. 10.11.2019 року постановлено стягнути з боржника залишок виконавчого збору у розмірі 18853, 84 грн.

Згодом, виконавчий лист №755/7385/15-ц від 17.06.2015 року стягувачем повторно пред`явлено до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого органу Миколаївської області Баришнікову А.Д. (ВП №60975501).

Постановою приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова А.Д. від 14.01.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди розраховано основну винагороду приватного виконавця у сумі 19928, 17 грн., яка підлягає стягненню з боржника.

З огляду на вказані обставини, позивач вважає, що наразі відбувається подвійне стягнення з останньої виконавчого збору та основної винагороди виконавця на підставі одного й того самого виконавчого листа №755/7385/15-ц від 17.06.2015 року, що суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження», позаяк просить позовні вимоги задовольнити та скасувати постанову приватного виконавця від 14.01.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні на 18.03.2020 року.

Пунктами 6, 7 резолютивної частин ухвали витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП № 60975501. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60975501 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 Кодексу адміністративного судочинства України у строк до початку судового засідання у цій справі.

Відповідно до Довідки від 18.03.2020 року у зв`язку з неявкою представників сторін, судом ухвалено відкласти судове засідання.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Водночас, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем у встановлений ухвалою від 05.03.2020 року строк витребувані документи не подано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про повторне витребування у відповідача матеріалів виконавчого провадження №60975501, оскільки відсутність таких матеріалів перешкоджає повному та своєчасному розгляду справи по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.03.2019 року витребувано повторно у Приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60975501, які зобов`язано подати до канцелярії суду до 30.03.2020 року. Попереджено, що відповідно до частини восьмої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

У судове засідання 08.04.2020 року сторони не прибули.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем ухвали суду від 18.03.2020 року про повторне витребування доказів не виконано, заяв, клопотань у порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України про продовження процесуального строку встановленого судом для подання витребуваних доказів, або про неможливість подання доказів, не подано.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2020 року застосовано до Приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова ОСОБА_2 (посвідчення від 01.06.2017 року №0024) захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 145 та частини першої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України. Стягнуто в дохід Державного бюджету України з Приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича (іпн. НОМЕР_1 ) штраф у сумі 4 054,00 грн. на рахунок Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2020 року витребувано втретє у Приватного виконавця виконавчого органу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60975501, які зобов`язано подати до канцелярії суду до 16 квітня 2020 року.

Судове засідання відкладено до 23.04.2020 року.

Поштовим зв`язком 22.04.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов та копії матеріалів виконавчого провадження №60975501.

Відповідно до змісту відзиву відповідач позову не визнає, вважає свої дії, як приватного виконавця, вчиненими у межах Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначено, що розмір основної винагороди розраховував виходячи з 10% від суми, що підлягає стягненню за залишком боргу, про який вказано у відмітці державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в м. Києві на виконавчому листі.

Враховуючи викладене, просить у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 23.04.2020 року сторони не прибули.

З огляду на те, що через канцелярію суду судом отримано відзив та матеріали витребуваного виконавчого провадження фактично 23.04.2020 року, судом відкладено судове засідання до 28.04.2020 року з метою підготовки повного рішення у відповідності до положень частини першої статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судове засідання 28.04.2020 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Дніпровським районним судом міста Києва 17.06.2015 року видано виконавчий лист у справі №755/7385/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 292401 грн. 47 коп., третейського збору у сумі 3324 грн. 01 коп., судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Шеремета О.В. від 15.09.2015 року відкрито виконавче провадження №48705877 з метою примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Шереметом О.В. 10.11.2019 року постановлено стягнути з боржника залишок виконавчого збору у розмірі 18853, 84 грн.

У межах виконавчого провадження №48705877 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Шереметом О.В. винесено постанову від 22.11.2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

14.01.2020 року до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича надійшла заява про вчинення виконавчих дій (вх.№67). До заяви долучено оригінал виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/7385/15-ц від 22.07.2015 року, на зворотній стороні якого міститься відмітка державного виконавця Шеремета О.В. про причини повернення виконавчого листа стягувачу та про результати виконання рішення суду, а саме: «Стягнуто на користь стягувача 96 687, 00 грн., виконавчого збору 10 743, 00 грн. Залишок боргу складає 199 281, 48 грн., виконавчого збору - 18 853, 84 грн.».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим Артемом Дмитровичем від 14.01.2020 року відкрито виконавче провадження №60975501 з примусового виконання виконавчого листа від 17.06.2015 року №755/7385/15-цв межах залишку нестягнутого боргу.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим Артемом Дмитровичем від 14.01.2020 року стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у сумі 19 928, 17 грн.

Вважаючи постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим Артемом Дмитровичем від 14.01.2020 року про стягнення з боржника основної винагороди протиправною у зв`язку із наявністю постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Шеремета О.В. від 10.11.2019 року про стягнення з боржника виконавчого збору, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Законом України від 02.06.2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі також - Закон №1403), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5).

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першої статті 19 Закону України №1404 передбачено право вибору стягувача щодо пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 26 Закону України №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 45 Закону №1404 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначено Законом № 1403.

Частинами першою-четвертою статті 31 Закону №1403 визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у виді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403 приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону № 1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону №1404 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною шостою статті 48 Закону № 1404 стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм висновується, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця має виноситися одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру відбувається вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону №1403 та пункту 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

Відтак, суд вважає безпідставним посилання позивача на стягнення з неї виконавчого збору як на підставу для скасування спірної постанови, оскільки виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними поняттями та стягнення виконавчого збору не перешкоджає стягненню основної суми винагороди приватного виконавця.

Суд зауважує, правомірність розрахунку суми та розміру основної винагороди приватного виконавця позивачем не оскаржується, з огляду на що, судом у межах адміністративної справи №640/3170/20 не досліджуються.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, безпідставними, відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v." від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 271, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Приватний виконавець виконавчого органу Миколаївської області Баришніков Артем Дмитрович (іпн. НОМЕР_3 , м. Миколаїв, вул. Садова, 1, офіс 307; посвідчення від 01.06.2017 року №0024).

Повне рішення складено 28.04.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна