Справа № 1.380.2019.006194
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.006194
УХВАЛА

ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

22 квітня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Василько А.В., розглянувши в підготовчому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі № 1.380.2019.006194 за позовом

позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2
до Виконавчого комітету Львівської міської ради, представник ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Львівського комунального підприємства «Зелене місто», представник Луців М.С.
про визнання протиправними і скасування рішень, -
ВСТАНОВИВ:

22.11.2019 року, позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Львівського комунального підприємства «Зелене місто», в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року за № 1343 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво Львівському комунальному підприємству «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 . Пластовій, 13».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2019 року з відкритих джерел засобів масової інформації, позивачу стало відомо, що по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 у м. Львові Львівським комунальним підприємством «Зелене місто» планується будівництво механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів.

Здійснення планового будівництва на вказаній території, є наближеною до місця проживання позивача, відтак буде порушено його право користуватись своїм житлом, що призведе до порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будівництво вказаного механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів явно призведе до заподіяння непоправимої шкоди довкіллю, здоров`ю населення, що проживають на території, що наближена до території де планується здійснення планової діяльності, в тому числі здоров`ю позивача, у зв`язку з чим, проживання на зазначених територіях в подальшому буде неможливим.

Окрім цього, за прогнозами Українського Гідрометцентру 2019 року м. Львів увійшло в п`ятірку міст України із найбільш забрудненим повітрям. Позивач, як свідомий громадянин 29.09.2019 року на офіційному інтернет-сайті «Єдина система місцевих петицій» підтримав петицію, що перебувала на розгляді - про встановлення приладу вимірювання забруднення повітря на АДРЕСА_1 . Пластовій, 13, з метою постійного вистежування шкідливого впливу на населення.

Проаналізувавши, та дослідивши питання будівництва механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів, забезпечення при цьому екологічної безпеки, шкідливого впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище, у зв`язку з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, ґрунт та у ріку міжнародного значення, у позивача виникла необхідність захистити свої законні права та інтереси, звернувшись до суду з вказаним позовом.

Позивач зазначає, що має право оскаржити нормативно-правовий акт, пов`язаний із конституційним правом на екологічну безпеку, належить кожному та може реалізовуватись громадянами особисто або спільно - через об`єднання громадян.

На адвокатський запит Управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради надано засвідчену копію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року № 1343 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 . Пластовій, 13».

07.12.2018 року рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1343 Львівському комунальному підприємству «Зелене місто» затверджено нові містобудівні умови та обмеження, які на думку позивача прийняті з порушенням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів.

Спірні містобудівні умови та обмеження від 07.12.2018 року видані без врахування Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку» № 2354-УІІІ, який набрав законної сили 12.10.2018 р., тобто до прийняття нових містобудівних умов і обмежень.

Стратегічна екологічна оцінка (СЕО) - це систематичний процес виявлення, аналізу та подальшого врахування екологічних факторів і можливих екологічних наслідків при розробленні державних, місцевих чи галузевих програм, як це працює у всьому світі. Досвід інших країн щодо застосування цього закону показує, що найефективніше він працює разом із застосуванням процедури оцінки впливу на довкілля (ОВД). Без СЕО система оцінки впливу на довкілля (ОВД) буде неповноцінною, оскільки вони діють разом: СЕО - на стратегічному рівні, на етапі розробки стратегій, програм та планів інших документів державного планування, а ОВД щодо конкретних проектів, які можуть мати вплив на довкілля. Стратегічна екологічна оцінка (СЕО) також поширюється на стратегії розвитку загальнонаціонального рівня. Закон поширюється на всі сфери економіки, зокрема, на глобальні багаторічні стратеги розвитку країни, програми економічного і соціального розвитку на довгостроковий період.

Крім того, у процедурі СЕО закріплено європейські практики проведення громадських обговорень та консультацій, що дозволяє громадськості долучатися до процесу прийняття рішень державного планування як на національному, регіональному та іншому рівні у таких сферах, як сільське господарство, енергетика, промисловість, транспорт, регіональний розвиток, земельне використання, управління відходами та водними ресурсами.

Відмова від проведення громадських слухань чи обговорень можуть бути підставою для оскарження таких рішень у судовому порядку.

Відповідно спірні містобудівні умови та обмеження повинні були б видаватись тільки після проведення стратегічної екологічної оцінки, результатів громадського обговорення та консультацій, інформування про затвердження документа державного планування, чого виконавчим комітетом Львівської міської ради не було здійснено.

Окрім цього, як вбачається з містобудівних умов та обмежень, під будівництво механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 . Пластовій, 13, виділено 9,66 га (6,7га +2,96 га) (через що і видали нові містобудівні умови) землі, що суперечить нормам ДБН Б.2.2.-12:2019: згідно цих норм площа проектованого підприємства переробки ТПВ (на вул. Пластовій, 13 у м. Львові), згідно таблиці 11.3 повинна становити 22.5 га.

Згідно п. 11.2 («Санітарне очищення») ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» передбачає розміри земельних ділянок підприємств і споруд транспортування, знешкодження і переробки твердих побутових відходів. Так, в таблиці 11.3 передбачено розмір земельної ділянки для підприємств промислової переробки твердих побутових відходів (сміттєпереробні заводи та підприємства термічної утилізації твердих побутових відходів - спалювання, піроліз, газифікації, плазмові технології) 0,09 га на 1000 твердих побутових відходів за рік.

Проектований сміттєпереробний комплекс передбачає переробку 250 тис. тон побутових відходів на рік ст. 22 п. 11.2 звіту з оцінки впливу на довкілля,.(виконавець звіту ТОВ «Інститут проектування «Комфортбуд»), а отже для даного комплексу необхідна земельна ділянка, площею 22,5 га.

Згідно п. 11.2.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 площу земельної ділянки для розміщення об`єктів сортування та утилізації побутових відходів слід передбачати з розрахунку 0,09 га. на 1000 т твердих побутових відходів на рік, у тому числі 0,06 га. на 1000 т. безпосередньо для виробництва та 0,03 га. на 1000 т. твердих побутових відходів - під склади готової продукції (компосту) та відсортованих компонентів твердих побутових відходів, адміністративно-побутові споруди.

Позивач звертає увагу на те, що з зазначених 9,6 га., відповідно до наданих містобудівних умов та обмежень, залишається лише 8,3 га. для розміщення сміттєпереробного комплексу, оскільки при проектуванні необхідно врахувати санітарно-захисну зону (25 м) від водного об`єкта, який розташований у межах відведеної земельної ділянки (а саме, від притоки, яка впадає в основне русло р. Полтви, що знаходиться на відстані 50 метрів від наданої ділянки під будівництво заводу), та охоронну зону ЛЕП -110 кВ (20м), які теж розташовані на цій ділянці.

Позивач зазначає, що у п. 11.2.2. ДБН Б.2.2.-12:2019, з цілком логічних причин, прописано: «Розташування об`єктів сортування та утилізації побутових відходів на рекреаційних територіях, у зонах санітарної охорони джерел водопостачання та прибережних смугах водойм, охоронних зон курортів забороняється.»

У п. 14.3.1. ДБН Б.2.2.-12:2019 зазначено: «Розміщення нових підприємств та виробництв І- II класу шкідливості в межах населених пунктів не допускається.»

У п. 14.3.1. ДБН Б.2.2.-12:2019 вказано: «Не допускається розміщення промислових, комунальних, сільськогосподарських об`єктів І-ІІ класів санітарної класифікації в межах населених пунктів з високим потенціалом забруднення атмосфери.»

На думку позивача площа, виділена під завод у Львові, є втричі меншою, ніж вимагається, згідно ДБН. Ділянка розмішена на пливунах та схильна до постійного затоплення, оскільки розташована в низовині та ще й на березі ріки ОСОБА_4 . Через цю ділянку проходить притока, яка живить русло р. Полтви і є величезні ризики потрапляння як самого сміття, так і мокрої фракції - Фільтратів, які можуть потрапляти безпосередньо в притоку, або просочуватися в ґрунт. Ділянка, знаходиться в низовині і характеризується застоєм повітря з геологічних причин, про що також свідчать постійні неприємні запахи з існуючих очисних споруд та мулових полів, що їм належать, а також часте та тривале туманоутворення. Тому, розміщення ще одного об`єкта, який має вплив на якість атмосферного повітря просто неприпустимий.

Також, позивач зазначає, що вказана ділянка була виділена з території очисних споруд Львова, яким самим уже сьогодні бракує площі. На очисних спорудах Львова вже є десятки гектарів мулових полів, проблему яких не вирішують.

Окрім цього, земельні ділянки виділені із земель ЛМКП «Львівводоканал». На даний момент площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ЛМКП «Львівводоканал» становить 62,0029 га, у т.ч. площею 0,4201 га у межах червоних ліній (кадастровий номер :08:01:0003). ЛМКП «Львівводоканал» експлуатує каналізаційні очисні споруди міста, що розташовані на берегах річки Полтва (належить до басейну Балтійського моря) у північно-східній частині міста.

Господарсько-побутові, виробничі та дощові стоки міста по закритому колектору річки Полтва потрапляють на каналізаційні очисні споруди проектною потужністю 490 000 куб.м./добу, які складаються з двох комплексів: КОС 1-2 та КОС 3-4.

Згідно Генерального плану 2008 року, що опублікований на сайті Львівської міської ради на період до 2025 року, прогнозується збільшення очисних стоків до 570 тис. куб.м./добу. Згідно ДБН Б.2.2-12:2019 площа для споруд каналізаційних очисних споруд таблиця 11.1 при продуктивності від 175 до 280 тис. куб.м./добу має складати 73 га (очисні споруди+мулові майданчики). Обмеження щодо використання земельної ділянки: встановлення водоохоронної зони вздовж річки Полтви та її притоки на земельній ділянці (25 м); встановлення охоронних зон стосовно лінії ЛЕП 110 кв. (20м).

Враховуючи, що безпосередньо через ділянку під розміщення планової діяльності протікає р. Полтва, ширина водного джерела складає близько 12 м. До того ж, згідно із ОВД, ділянка відноситься до підтоплених територій. І хоча вказано, що збірники будуть герметизованими, щоб запобігти пасивному забрудненню місцевого середовища, все ж виникає занепокоєння, що у випадку аварійної ситуації, р. Полтва основа стратегічного об`єкту міста каналізаційних очисних споруд, може бути заблокована, оскільки протікає у значній близькості до майданчика. Це також є порушення ДБН В.1.1-25-2009.

Згідно п. 4.10 ДБН 360-92 Містобудування. Забудова міських та сільських поселень. Розміри санітарно-захисної зони ділянки скорення ТПВ до межі населених пунктів, відкритих водоймищ, а також до об`єктів культурно-оздоровчого призначення приймається не менше 3000 м. Ділянки схоронення ТПВ розміщуються на відстані не менше: 200 м від автомобільних доріг, залізничних колій загальної мережі, 50 м від межі лісонасаджень, які не призначені для рекреації. В даному випадку таких відомостей не дотримано щодо спірного заводу.

Щодо досліджень атмосферного повітря, ґрунтів та вод позивач зазначає, що земельна ділянка відведена зі земель ЛМП «Львівводоканал» для планової діяльності, що згідно оприлюдненої інформації Мінприроди займає третє місце у «першій десятці за скидами забруднених стічних вод».

Згідно п. 4 (ст. 174) звіту з оцінки впливу на довкілля, а саме: «Технічного висновку про інженерно-геологічні вишукування для вивчення інженерно-геологічних умов ділянки на АДРЕСА_1 . Пластова, 13», виконаного ПрАТ «Геотехнічний інститут», ділянка відноситься до підтоплених територій п.2.95 «Пособие к СНиП 2.02.01-83». Коефіцієнт Фільтрації ґрунтів ІГЕ З -5-10 м/добу. ІГЕ 4 - <0.001 м/добу» ст.90 (посилання здійснюється на документ, що втратив чинність).

Згідно Додатку В ОСОБА_5 . 1.1-25-2009 Підтоплені території, ділянки, на яких постійно або тимчасово на досить тривалий період (місяць і більше) ґрунтові води підіймаються вище граничних глибин залягання або відбувається затоплення, або коли підвищення вологості ґрунтів, підняття рівня ґрунтових вод та затоплення істотно впливають на роботу об`єктів економіки в регламентованому режимі. При цьому не враховуються випадкові аварійні ситуації.

Пунктом 1.3. ДБН В. 1.1-25-2009 визначено, що при підтопленні ґрунтовими водами територій та споруд відбувається збільшення вологості ґрунтів або підняття рівня ґрунтових вод до граничних глибин, за якими порушуються норми будівництва та експлуатації будинків і споруд, санітарно-екологічні умови життя людей, завдається шкода землям сільськогосподарського призначення. Підтоплення є одним з проявів шкідливої дії вод.

Розвиток процесу підтоплення супроводжується зміною фізико-механічних властивостей ґрунтів, зменшенням їх несучої здатності та природного ґрунтового опору, активізацією небезпечних геологічних процесів (карст, зсуви, суфозія), що призводить до непередбачених осідань будівель і споруд та їх руйнування. Підтоплення призводить до зміни хімічного складу ґрунтових вод, забруднення поверхневих і підземних вод, деградації ґрунтового покриву. Підвищення агресивності ґрунтових вод стосовно матеріалів будівельних конструкцій викликає їх корозію, передчасне руйнування і деформацію будівель та споруд.

Основними природними умовами, в яких формується процес підтоплення, є наявність слабопроникних ґрунтів і їх прошарків, розташування водотривких шарів відносно близько до поверхні ґрунту, слабка дренованість територій. На міських територіях до природних факторів додається техногенний вплив, який призводить до активізації процесів підтоплення; цей вплив обумовлений зміною відміток поверхні (плануванням) територій, що забудовуються, погіршенням природної дренованості, ефектом екранування потоків вологи тощо. Ознаки головних видів та причин підтоплення територій наведені в додатку В, класифікація причин та факторів підтоплення - в додатку Г, причини та наслідки підтоплення урбанізованих територій - у додатку Д.

Граничні значення вологості ґрунтів визначаються такими, що подальше підвищення вологості призведе до недопустимих змін властивостей ґрунтових основ, виникнення загрози порушення стійкості споруд (п. 1.4. ДБН В. 1.1-25-2009).

За наявною у позивача інформацією, сміттєпереробний комплекс, що планується до будівництва за класом наслідків належить до найкритичнішої категорії ССЗ - значні наслідки.

Пунктом 6.1.6 ДБН В. 1.2-14:2018 передбачено, що при проектуванні будівель і споруд класу наслідків (відповідальності) ССЗ та СС2 на територіях з особливим умовами та ґрунтами з особливими властивостями в їх основі слід дотримуватись положень ДБН А.2.1-І, ДБН В.1Л -12, ДБН В.1.1 -24, ДБН В. 1.1 -25, ДБН В.1.1 -45, ДБН В. 1.1 -46, ДЕН В. 1.2-6, ДБН В.1.2-12, ДБН В.2.1-10, ДБН В.2.2-15, ДБН В.2.2-24, ДБН В.2.4-3, ДСТУ-Н Б В.1.1-39, ДСТУ-Н Б В.1.1-40, ДСТУ-Н Б В.1.1-41, ДСТУ-Н Б В.1.1-42, ДСТУ-Н Б В. 1.1-44 та виконувати детальний розрахунок за просторовою моделлю та науковий супровід згідно з ДБН ВЛ .2-5-2007.

З огляду на вищевикладене, стає очевидним, що результати аналізу ґрунтів є не достатніми для висновку про відсутність труднощів та перешкод для будівництва й експлуатації об`єктів комунального чи виробничого призначення. А враховуючи, посилання на документи, що втратили чинність, виникає питання, чи викладена інформація в технічному висновку розрахована і викладена без помилок, які б могли суттєво вплинути на можливість подальшого будівництва та експлуатації.

На ст.ст. 69-73 звіту з оцінки впливу на довкілля вказано, що ділянка характеризується високою вологістю повітря: середній рівень становить 78% на рік.

Найвищий рівень вологості спостерігається в грудні (близько 85%), тоді як найнижчий - в квітні (69%). На цій території, переважають західні вітри, тоді як північно-східні трапляються рідко. Середній рівень інтенсивності атмосферної циркуляції та посезонного зміщення окремих атмосферних центрів визначають річний рівень швидкості вітру, що досягає свого рівня в лютому та максимуму - в серпні. Середньорічна швидкість вітру - 12,2 км/г. Інколи трапляються сильні вітри, що призводить до викорчовування дерев, обриву ліній електропередач та інших пошкоджень.

Згідно ДБН Б 2.2-12:2019 - Промислові та сільськогосподарські об`єкти, які є джерелами забруднення атмосферного повітря, необхідно розміщувати з підвітряної сторони до житлових територій. У районах з вираженим вітровим режимом необхідно враховувати повторюваність та швидкість вітру.

Не допускається будівництво, промислових, комунальних, сільськогосподарських об`єктів І-ІІІ класів шкідливості в межах населених пунктів з високим потенціалом забруднення атмосфери» (розділ 14.3 Охорона повітря (атмосфери).

У ДСП 173-96 «Санітарні правила планування і забудови населених пунктів зазначено, що: «У населених пунктах з незадовільними умовами самоочищення природного середовища (туманоутворення, низькі температурні інверсії і т.ін) і високим потенціалом забруднення атмосфери забороняється розміщувати підприємства І-ІІІ класів.

Преамбула Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року № 1264-ХІІ, визначає правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід`ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

З цією метою Україна здійснює на своїй території екологічну політику, спрямовану на збереження безпечного для існування живої і неживої природи навколишнього середовища, захисту життя і здоров`я населення від негативного впливу, зумовленого забрудненням навколишнього природного середовища, досягнення гармонійної взаємодії суспільства і природи, охорону, раціональне використання і відтворення природних ресурсів.

Правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря визначає Закон України «Про охорону атмосферного повітря» від 16.10.1991 року, який спрямований на збереження та відновлення природного стану атмосферного повітря, створення сприятливих умов для життєдіяльності, забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище.

22.04.2020 року в підготовчому засіданні представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично - діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно - правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально - конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.

Зважаючи на положення Кодексу адміністративного судочинства України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржене рішення виконавчого комітету Львівської міської ради є актом індивідуальної дії, оскільки:

- не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи;

- адресований ЛКП «Зелене місто» (юридичній особі);

- не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на припинення та виникнення конкретних правовідносин;

- не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після завершення процедури визначеної пунктом 2 цього рішення.

Зміст спірного рішення виконавчого комітету від 07.12.2018 року за № 1343 стосується затвердження містобудівних умов та обмежень щодо визначеної в ньому юридичної особи, а саме ЛКП «Зелене місто», тобто є актом індивідуальної дії, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки, передбачає індивідуалізовані приписи щодо обмеження здійснення господарської діяльності зазначеного суб`єкта господарювання, а отже, адресований одній особі, не регулює певний вид суспільних відносин і вичерпує свою дію після його реалізації.

У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи.

Між позивачем і виконавчим комітетом Львівської міської ради немає публічно-правового спору (у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України) щодо рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, яке оскаржується; відповідач стосовно позивача не здійснює публічно-владні управлінські функції, а тому, вважаємо, що юрисдикція адміністративного суду на ці відносини не поширюється.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів; особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Відповідач вважає, що позивачем при зверненні до суду не обґрунтовано, у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів у зв`язку із затвердженням виконавчим комітетом Львівської міської ради містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на вул. Пластовій,13.

Адміністративним судом підлягає захисту фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин з видачі містобудівних умов та обмежень ЛКП «Зелене місто», відтак, оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом відповідно до частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, оскаржувати такий нормативно-правовий акт.

Представник відповідача в підготовчому засіданні клопотання про закриття провадження у справі підтримала, надала суду додаткові пояснення, просила закрити провадження у справі.

Представник третьої особи на стороні відповідача, ЛКП «Зелене місто» в підготовчому засіданні клопотання про закриття провадження у справі також підтримав, надав суду додаткові пояснення, просив закрити провадження у справі.

Позивач у справі та його представник, в підготовчому засіданні заперечили проти клопотання про закриття провадження у справі, надали суду додаткові пояснення, просили відмовити в закриті провадження у справі.

На запитання суду до позивача, позивач роз`яснив в чому саме полягає порушення його прав спірним рішенням, а саме:

- Право на здоров`я, тобто, шкідливі викиди від виробництва, яке буде побудоване в тому числі і через спірне рішення, негативно буду впливати на стан здоров`я позивача;

- Право на чисте довкілля, тобто, шкідливі викиди в ґрунти і атмосферу від вказаного виробництва, однозначно будуть негативно впливати на стан навколишнього природного середовища;

- Право на житло, тобто, позивач проживає на відставні не менше 2-х км., від запланованого об`єкту будівництва, в наслідок забруднення навколишнього природного середовища, шкідливими викидами від роботи вищевказаного комплексу, знеціниться вартість житла позивача, що заподіє йому матеріальної шкоди.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно з ст. 19 Конституції України, Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Кожному гарантується право вільного доступу до інформації про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її поширення. Така інформація ніким не може бути засекречена.

Згідно з ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,

містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з ст. 29 цього ж Закону:

1. Основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

2. Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва в рамках здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, що передається у концесію, за умови, що така земельна ділянка (або її частина) відповідно до положень договору необхідна для здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії.

3. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про адміністративні послуги».

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

4. Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

5. Містобудівні умови та обмеження містять:

1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта;

2) інформацію про замовника;

3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні;

4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах;

5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки;

6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону);

7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд;

8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони);

9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.

Перелік зазначених умов є вичерпним.

6. Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

7. Відомості про надані містобудівні умови та обмеження підлягають внесенню до реєстру містобудівних умов та обмежень, який веде відповідний уповноважений орган містобудування та архітектури.

Порядок ведення реєстру містобудівних умов та обмежень визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Доступ користувачів до даних реєстру містобудівних умов та обмежень здійснюється безоплатно через офіційний веб-сайт уповноваженого органу містобудування та архітектури.

8. Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Внесення змін до містобудівних умов та обмежень може здійснювати орган, що їх надав, за заявою замовника, на виконання приписів головних інспекторів будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або за рішенням суду.

Скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється:

1) за заявою замовника;

2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам;

3) за рішенням суду.

У разі скасування в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.

9. Завдання на проектування об`єктів будівництва складається і затверджується замовником за погодженням із проектувальником.

10. Завдання на проектування визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об`єкта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

Таким чином, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, це один з початкових дозвільних документів, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Позивач та його представник в судовому засіданні вказали про не невідповідність намірів забудови зазначеним в позовній заяві вимогам закону, нормам ДБН, тощо. Відповідно, на думку позивачів, у відповідача були всі підстави для відмови у наданні спірних містобудівних умов та обмежень.

Суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів про невідповідність намірів забудови саме вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, чи інших процедурних порушень, на момент прийняття спірного рішення, оскільки лише така невідповідність є законною підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень (ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Також суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 201 ЦК України:

1. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

2. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно з ч. 1 ст. 394 ЦК України, власник земельної ділянки, житлового будинку, інших будівель має право на компенсацію у зв`язку із зниженням цінності цих об`єктів у результаті діяльності, що призвела до зниження рівня екологічної, шумової захищеності території, погіршення природних властивостей землі.

Згідно з ч. 3 ст. 410 ЦК України, землекористувач зобов`язаний ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.

Згідно з ч. 2 ст. 848 ЦК України, якщо використання недоброякісного або непридатного матеріалу чи додержання вказівок замовника загрожує життю та здоров`ю людей чи призводить до порушення екологічних, санітарних правил, правил безпеки людей та інших вимог, підрядник зобов`язаний відмовитися від договору підряду, маючи право на відшкодування збитків.

Суд зазначає, що позивач безспірно має право на належне здоров`я, чисте довкілля і на компенсацію від знецінення його майна.

Притому право позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля належить до основних (фундаментальних), природних прав і закріплене в ст. 50 Конституції України. У статті 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» йдеться про безпечне для життя та здоров`я навколишнє природне середовище, поряд із цим зазначене право міститься у міжнародних правових актах.

Право людини на безпечне навколишнє природне середовище являє собою юридичну можливість проживати в навколишньому природному середовищі, яке не заподіює шкоди її здоров`ю і життю, а у випадку порушення цього права - вимагати його захисту у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ст. 50 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей.

Екологічна безпека гарантується громадянам України здійсненням широкого комплексу взаємопов`язаних політичних, економічних, технічних, організаційних, державно-правових та інших заходів.

Діяльність фізичних та юридичних осіб, що завдає шкоди навколишньому природному середовищу, може бути припинена за рішенням суду.

Критеріями якості навколишнього природного середовища, на підставі яких здійснюється висновок щодо безпеки довкілля, є екологічні стандарти та нормативи (статті 31-33 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Право громадян на відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права на безпечне довкілля, - це активне право особи, яке реалізується шляхом звернення до суду з позовом до державних органів, підприємств, установ, організацій і громадян про відшкодування шкоди не лише здоров`ю, та майну внаслідок негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Питання, пов`язані з відшкодуванням шкоди, вимагають точного економічного розрахунку, гармонійної взаємодії в правовому регулюванні відшкодування екологічної шкоди загальних принципів і вимог цивільного законодавства з особливими підходами, що повинні відображати специфіку природних явищ, складні природні механізми взаємодії цих явищ і предметів природи, впливу на здоров`я людини, змін природних умов. Такі традиційні цивільно-правові категорії, як причинний зв`язок між дією та її наслідками, встановлення факту заподіяння шкоди, методика його оцінки вимагають свого подальшого розвитку з урахуванням особливостей. Поряд із цим варто враховувати певні особливості цивільно-правової відповідальності, установленої екологічним законодавством.

Аналізуючи положення ст. ст. 28, 105, 132 ЦПК України, тощо, позови про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, реалізації права на компенсацію у зв`язку із зниженням вартості майна, а також реалізацію права на безпечне довкілля підлягають розгляду в порядку ЦПК України.

Таким чином, вищезазначені права, про які зазначає позивач, однозначно підлягають захисту у випадку їх порушення, і такий захист має здійснюватися в порядку ЦПК України.

Також, судом враховуються і аргументи наведені відповідачем про те, що спірне рішення є індивідуально-правовим актом. Відповідно на думку суду право на його оскарження надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Таку думку неодноразового у своїх рішеннях зазначає Верховний Суд, який вказує, що це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

А оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо спірного рішення, то таке не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд також зазначає, що законодавчі обмеження щодо можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки.

Відповідно статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно матеріалів справи, спір виник у зв`язку з прийняттям відповідачем спірного рішення. Позивач не є учасником чи стороною публічно-правових правовідносин за спірним рішенням, відповідно спірним рішенням жодним чином не порушені права про які зазначає позивач. Позов направлено на поновлення прав позивача виключно у цивільних правовідносинах. Суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право цивільне, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Отже, спірні правовідносини про можливе (на майбутнє) порушення прав позивача на належне здоров`я, чисте довкілля, наслідки знецінення майна, потребує встановлення судом обставин причинного зв`язку певних обставин і порушенням прав позивача, що виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому такі підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, спір у даній справі не є публічно-правовим, відтак провадження у справі слід закрити.

Керуючись ст.ст. 157, 238, 240, 248, 256, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволити.

Провадження у справі 1.380.2019.006194 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Львівського комунального підприємства «Зелене місто» про визнання протиправним і скасування рішення - закрити.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду до юрисдикції місцевого загального суду в порядку ЦПК України.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) згідно квитанції № 12771 від 21.11.2019 року в сумі 768,40 грн. повернути позивачу.

Скасувати заходи забезпечення позову - зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1343 від 07.12.2018 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перенавантаження та переробки твердих побутових відходів на вул. Пластовій, 13», вжиті ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 1.380.2019.006194.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала складена в повному обсязі 27.04.2020 року.

Суддя Гавдик З.В.