Справа № 640/5211/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Київ № 640/5211/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним засобом адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (далі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києві з позовом до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.02.2020 року про стягнення з ПАТ «Черкасиобленерго» виконавчого збору в сумі 30 347,74 грн. (далі також - оскаржувана постанова).

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що стягувачем в оскаржуваній постанові зазначено Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тобто роботодавця державного виконавця, що здійснює примусове виконання постанови від 11.02.2020 року про стягнення з позивача виконавчого збору, що суперечить положенням статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, позивач вважає, що протиправність оскаржуваної постанови полягає у тому, що її направлено боржнику із пропуском строку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а також у тому, що в оскаржуваній постанові не зазначено порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

З огляду на вказані обставини, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 15.04.2020 року. Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №61235180.

У судове засідання 15.04.2020 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

З огляду на неявку сторін у судове засідання та враховуючи відсутність у матеріалах справи витребуваних матеріалів виконавчого провадження, судом відкладено судове засідання до 27.04.2020 року.

Поштовим зв`язком 15.04.2020 року судом отримано від відповідача відзив на позовну заяву та витребувані ухвалою суду від 30.03.2020 року матеріали виконавчого провадження.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, оскільки вважає, що постанову від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору прийнято державним виконавцем відділу у межах та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 27.04.2020 року сторони не прибули.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено здійснити розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Державним підприємством «Енергоринок» пред`явлено до примусового виконання наказ Господарського суду Черкаської області від 22.01.2020 року №925/197/19 про стягнення з відповідача: Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго», м. Черкаси, вул. Гоголя, 285, ідентифікаційний , номер рахунку в банку невідомий на користь позивача: державного підприємства «Енергоринок», м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, ідентифікаційний , номер рахунку в банку невідомий 301 826 081,54 (триста один мільйон вісімсот двадцять шість тисяч вісімдесят одна гривня 54 коп.) гри основного боргу, 66 625,22 (шістдесят шість тисяч шістсот двадцять п`ять гривень 22 коп.) грн. інфляційних, 908 600,60 (дев`ятсот вісім тисяч шістсот гривень 60 коп.) грн. - 3% річних, та 672 350 (шістсот сімдесят дві тисячі триста п`ятдесят гривень) грн судового збору.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова Максима Валерійовича від 11.02.2020 року відкрито виконавче провадження №61235180 з примусового виконання наказу №925/197/19, виданого 22.01.2020 року, у пункті 3 резолютивної частини якої зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 30 347 365,74 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова Максима Валерійовича від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору постановлено про стягнення з боржника Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» виконавчого збору у розмірі 30 347 365, 74 грн.

Пунктом 2 резолютивної частини цієї постанови зазначено, що стягувачем є Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби в особі Міністерства юстиції України, , IBAN UA3000177 в Державна казначейська служба України в м. Києві.

Вважаючи постанову від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 5 частини першою статті 3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 27 Закону №1404 стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 вказаного Закону кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець (далі - виконавець) не може виконувати рішення, якщо боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем.

Разом з цим, посилання позивача на пункт 2 частини четвертої статті 5 Закону №1404 у межах виконавчого провадження №61235180 є помилковим, оскільки таке застереження не стосується виконання саме постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з тим, що у даному випадку здійснюється примусове виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору до Державного бюджету України виключно через відкритий відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби в особі Міністерства юстиції України в Державній казначейській службі України рахунок, а стягнуті таким чином кошти не є власне коштами роботодавця головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова Максима Валерійовича .

Щодо не зазначення порядку стягнення виконавчого збору в оскаржуваній постанові, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Із змісту мотивувальної частини оскаржуваної постанови, судом встановлено відсутність зазначення державним виконавцем розрахунку стягнення виконавчого збору.

В той же, час, суд враховує, що позивачем сума стягнутого виконавчого збору не оскаржується, в той час, як порушення вимог до оформлення постанови про стягнення виконавчого збору не є самостійною підставою для визнання такої постанови протиправною.

Щодо порушення відповідачем строків направлення боржнику оскаржуваної постанови, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону №1404 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

З матеріалів справи, а саме з наданих позивачем доказів, судом встановлено, що оскаржувану постанову від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору відповідачем направлено на адресу боржника 14.02.2020 року, тобто, з порушенням строку, встановленого Законом №1404.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 13 Закону №1404 порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

З огляду на те, що судом не встановлено вчинення державним виконавцем дій щодо прийняття оскаржуваної постанови із порушенням процедури її прийняття, висновується, що направлення постанови від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору поза межами строку, встановленого статтею 28 Закону №1404, не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови в силу положень абзацу 3 частини п`ятої статті 13 Закону №1404.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі «Глоба проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до абзаців 2, 3 частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, оцінюючи дії відповідача, вчинені в межах виконавчого провадження №61235180, суд дійшов висновку, що державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану постанову від 11.02.2020 року про стягнення виконавчого збору.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом виявлено порушення відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (, адреса: 18002, м. Черкаси, вул. Гоголя, 285);

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Повне рішення складено 27.04.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна