Справа № 300/185/20
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2020 р. справа № 300/185/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В., розглянувши адміністративну справу за позовною заявою фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС від 16.01.2020.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно винесено оскаржену постанову за порушення законодавства про працю, а саме за допуск до роботи осіб без укладення трудового договору. Так, зазначено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за попередньою домовленістю ІНФОРМАЦІЯ_1 прийшли до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з метою ознайомлення з умовами можливого майбутнього працевлаштування у вказаному закладі. Згодом ОСОБА_3 погодився на запропоновану роботу і з ними було укладено трудовий договір, ОСОБА_2 уклав договір із ФОП ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 відмовилася працювати у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » і з нею трудовий договір не укладався. Відмічено також, що 06.12.2019 в готель «Алпін» зайшли інспектори праці Управління Держпраці Івано-Франківської області і повідомили що вони проводять інспекційне відвідування щодо дотримання вимог законодавства про працю в частині належного оформлення трудових відносин з найманими працівниками. Під час відвідування інспектори проводили опитування позивача як суб`єкта підприємницької діяльності, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запитували про те, ким вони мають працювати в готелі, очікувану заробітну плату та режим їх роботи. Надалі інспекторами Управління Держпраці Івано-Франківської області складені акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №4Ф2120/1679/АВ від 18.12.2019, протокол про адміністративне правопорушення №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ від 18.12.2019, які отримано позивачем після її звернення до відповідача. На підставі вказаного акта і протоколу начальником Управління Держпраці в Івано-Франківській області прийнято постанову Управління Держпраці у Івано-Франківській області №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС від 16.01.2020, яка є предметом оскарження в даній адміністративній справі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення вказаних судом недоліків позовної заяви. Позивач у встановлений судом строк усунула недоліки позовної заяви.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 04.03.2020. Представник відповідача у відзиві від 03.03.2020 за №17-09/15-10/1997 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 42-52). Зазначив, що 06.12.2019 під час проведення інспекційного відвідування в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » встановлено, що на робочому місці знаходилися працівники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до наданого 06.12.2019 ОСОБА_4 письмового пояснення, дана особа стажується за посадою кухаря третій день у ФОП ОСОБА_1 з режимом роботи з 08:00 год. до 22:00 год. Також вона повідомила, що трудовий договір з нею не укладався, заробітну плату ще не отримувала. ФОП ОСОБА_1 09.12.2019 надала письмове пояснення, в якому вказала, що ОСОБА_6 пройшла стажування на посаду кухаря в період з 06.12.2019 по 07.12.2019, але відмовилась працювати. Відповідно до наданого 06.12.2019 ОСОБА_3 письмового пояснення, він стажується за посадою помічник кухаря з 05.12.2019 у ФОП ОСОБА_1 , з режимом роботи з 08:00 год. до 22:00 год., розмір заробітної плати становить 15 000,00 грн та виплата проводиться один раз в місяць. Також вказано, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 надала копію трудового, договору від 09.12.2019 укладеного з ОСОБА_3 , наказ про прийняття на роботу від 07.12.2019 за №1 та додала копію повідомлення у ДПС про прийняття працівника на роботу (документ доставлено до ГУ ДПС у Закарпатській області 09.12.2019 в 09:20 год.), згідно якого ОСОБА_3 допущений до роботи з 09.12.2019.
Таким чином, відповідач зазначає, що під час інспекційного відвідування було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснила фактичний допуск до роботи трьох працівників без належного оформлення трудових відносин та до повідомлення Державної податкової служби про прийняття таких працівників на роботу, чим порушила вимоги частини 3 статті 24 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 за №413, якою затверджено Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу. За таких обставин, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.
На адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, зокрема долучено постанову Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 у справі за №354/28/20, згідно якої провадження у даній справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного порушення (а.с. 94-96).
Суд відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, встановив наступне.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 28.11.2019 є орендарем приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди від 28.11.2019 (а.с. 10).
На підставі рішення начальника Управління Держпраці, відповідно до пп. 3 п. 5, 10, 16 Порядку №823, відповідно до наказу від 06.12.2019 №1540-Д (а.с. 62) та направлення від 06.12.2019 за №15-10/7316, інспекторами праці Управління Держпраці проведено інспекційне відвідування у позивача з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині належного оформлення трудових відносин із працівниками.
В результаті здійсненої перевірки відповідачем складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №4Ф2120/1679/АВ від 18.12.2019, відповідно до якого працівниками відповідача встановлено, що позивач порушила вимоги частини 3 статті 24 КЗпП України та фактично допустила до роботи без належного оформлення трудових відносин працівників (а.с. 75-77).
На підставі вищезазначеного акту відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень від 18.12.2019 за №ІФ2120/1679/АВ/П (а.с. 79) та протокол про адміністративне правопорушення №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ від 18.12.2019 (а.с. 80-81).
Надалі начальником Управління Держпраці, за результатами розгляду справи, 16.01.2020 винесено оскаржену постанову №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС, якою накладено на позивача штраф у розмірі 375 570,00 грн. на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України за порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 КЗпП України (а.с. 87).
На переконання позивача, дана постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, і як наслідок, з метою захисту свого порушеного права позивач звернулася із позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Відповідно до статті 1 вказаного Закону, державний нагляд (контроль) це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Частиною 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що заходи контролю здійснюються зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Згідно частин 1, 2 статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами: здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.
Статтею 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю), зокрема згідно частини 10 вказаної статті посадові особи органу державного нагляду (контролю) з метою з`ясування обставин, які мають значення для повноти проведення заходу, здійснюють у межах повноважень, передбачених законом, огляд територій або приміщень, які використовуються для провадження господарської діяльності, а також будь-яких документів чи предметів, якщо це передбачено законом.
Відповідно до частини 11 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» плановий чи позаплановий захід щодо суб`єкта господарювання юридичної особи має здійснюватися у присутності керівника або особи, уповноваженої керівником. Плановий чи позаплановий захід щодо фізичної особи - підприємця має здійснюватися за його присутності або за присутності уповноваженої ним особи.
Частинами 1, 2 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.
Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», у посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначаються, зокрема, предмет здійснення заходу; інформація про здійснення попереднього заходу (тип заходу і строк його здійснення).
Здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань регламентувався чинним на час проведення інспекційного відвідування Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 за №295 (далі Порядок № 295).
Відповідно до пункту 2 Порядку №295 (чинного на час проведення інспекційного відвідування) державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).
Згідно пункту 11 Порядку №295 Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування, у тому числі з питань виявлення неоформлених трудових відносин, засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та матеріали, необхідні для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.
Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 за №509 (далі Порядок №509), яка визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2-7 статті 53 Закону України Про зайнятість населення.
Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною 2 цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 3 статті 41 КУпАП, фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, частиною 1 статті 265 КЗпП України і частиною 3 статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
При цьому суд зазначає, що як встановлено в ході розгляду справи, 04.03.2020 Яремчанським міським судом Івано-Франківської області винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення №354/28/20 про закриття провадження у справі відносно фізичної особи підприємця ОСОБА_1 згідно частини 3 статті 41 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
На час розгляду зазначеної справи №300/185/20, постанова у справі №354/28/20 набрала законної сили 17.03.2020, що підтверджується відміткою суду на постанові (а.с. 94-96).
Згідно частини 4 статі 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, в ході розгляду справи №354/28/20 про адміністративне правопорушення, суд проаналізувавши склад правопорушення за частиною 3 статті 41 КУпАП, що настає за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), вказав на відсутність належних і допустимих доказів вини ФОП ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП, і як наслідок встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення.
Частиною 1 ст. 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом 2 ч. 2 ст.265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП. Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, ч. 2 ст. 265 КЗпП України і ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Штраф за ч.2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч. 3 ст. 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28.12.2014 року.
Вищезазначений Закон передбачав введення ст. 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.
Натомість, ст. 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.
Тобто, ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому, одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.
Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП України і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).
Позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст. 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, суд звертає увагу, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_1 уже вирішено питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності постановою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020. Накладення на неї штрафу за те саме правопорушення такою ж постановою Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 16.01.2020 №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ/-ФС є притягненням до відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.
Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21.12.2018 року у справі № 814/2156/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, судом встановлено, що 07.12.2019 ОСОБА_3 позивачу подав заяву про прийняття його на роботу з 09.12.2019 (а.с. 11).
Наказом №1 від 07.12.2019 по особовому складу визначено прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду повара з 09.12.2019 та укласти з останнім трудовий договір (а.с. 12).
Згідно трудового договору від 09.12.2019, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , останній приступив до роботи 09.12.2019 (а.с. 13).
В матеріалах справи міститься також копія повідомлення позивача у ДПС про прийняття, в тому числі, ОСОБА_3 на роботу (а.с. 69).
Також суд встановив, що 07.12.2019 ОСОБА_7 подав заяву на прийняття його на роботу барменом з 09.12.2019, однак заяву подано не позивачу, а ФОП ОСОБА_5 (а.с. 14).
Наказом №1 від 07.12.2019 по особовому складу ФОП ОСОБА_5 визначено прийняти ОСОБА_7 на роботу на посаду бармена з 09.12.2019 та укласти з останнім трудовий договір (а.с. 15).
Згідно трудового договору від 09.12.2019, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , останній приступив до роботи у ФОП ОСОБА_5 09.12.2019 (а.с. 16).
Вказані факти спростовують твердження відповідача про те, що під час інспекційного відвідування 06.12.2019 вищевказані особи були допущені до роботи позивачем без оформлення трудових відносин.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довела ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС від 16.01.2020, та, як наслідок, позовні вимоги слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС від 16.01.2020.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.