Справа № 640/618/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року м. Київ № 640/618/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач/ ОСОБА_1 ) подав в Окружний адміністративний суд м. Києва позовну заяву, в якій викладені вимоги про визнання протиправними та скасування прийнятих Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач/ГУ ДФС у м. Києві, ГУ ДПС у м. Києві) податкових повідомлень-рішень від 01.04.2019 р. № та №000141401 (надалі - ППР № та №000141401).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що під час проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 ) відповідач безпідставно дійшов висновку про продаж алкогольних напоїв на розлив для їх споживання на місці без статусу суб`єкта господарювання ресторанного господарства, а також про продаж алкогольних напоїв без наявності марок акцизного податку встановленого зразка, а тому прийняті на підставі хибних висновків ППР підлягають скасуванню.

Крім того, ОСОБА_1 просить у разі задоволення позовних вимог стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а також вирішено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду, відповідач подав до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що оскаржувані ППР № та №000141401 прийняті контролюючим органом правомірно, оскільки за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 були встановлені порушення вимог ст.11 та ст.153 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 16.03.1999 р. по 07.10.2019 р. був зареєстрований Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією як фізична особа-підприємець та з 21.03.1999 р. по 07.10.2019 р. перебував на обліку в ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві.

25.02.2019 р. ГУ ДФС у м. Києві на підставі направлень від 21.02.2019 р. №1874/26-15-40-01 та №1875/26-15-40-01, а також наказу від 19.02.2019 р. №2144, виданих ГУ ДФС у м. Києві, відповідачем була проведена фактична перевірка кафе, яке розташоване у АДРЕСА_1 та належить ФОП ОСОБА_1 , з питань дотримання вимог законодавства, що регулює виробництво та обіг спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, за результатами якої складений акт від 04.03.2019 р. №1374/26-15-40-01/ НОМЕР_1 (надалі - Акт перевірки №1374) із викладеним висновком щодо порушення ст.11 та ст.153 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Водночас, з огляду на зміст Акта перевірки №1374, а також зміст відзиву відповідача судом встановлено, що до зазначених висновків контролюючого органу призвів виявлений під час проведення перевірки факт реалізації алкогольних напоїв на розлив у скляну тару для споживання на місці - горілки «Неміроф», місткістю 0,05 л., за ціною 25,00 грн. у магазині, який використовується ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , про що, на думку перевіряючих, свідчить фіскальний чек від 25.02.2019 р. №992801.

При цьому ГУ ДПС у м. Києві посилається на те, що відповідно до даних Державного реєстру потужностей операторів ринку м. Києва станом на 25.02.2019 р. відсутня інформація по ФОП ОСОБА_1 щодо реєстрації потужностей за адресою: АДРЕСА_1 . Притім у ході проведення та до закінчення перевірки останнім не надано документів щодо узгодження статусу суб`єкта господарювання громадського харчування, чим, за доводами відповідача, порушено ч.6 ст.153 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Крім того, як в Акті перевірки №1374, так і у відзиві ГУ ДПС у м. Києві вказано, що перевіркою встановлено факт зберігання з метою подальшої реалізації алкогольних напоїв, зазначених у додатку №1 до Акта перевірки, без наявності марок акцизного податку встановленого зразка на загальну суму 5 210,00 грн., чим порушено абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

На підставі вказаних висновків Акта перевірки №1374 ГУ ДФС у м. Києві 01.04.2019 р. прийняті оскаржувані ППР за формою «С», а саме:

- №, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 6 800,00 грн. за порушення ст.153 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

- № НОМЕР_2 , яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 17 000,00 грн. за порушення п.226.9 ст.226 Податкового кодексу України та ст.11Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Проте позивач вважає вказані ППР неправомірними, аргументуючи свою позицію щодо наявності підстав для задоволення позову тим, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 контролюючим органом не встановлено факту продажу алкогольного напою на розлив безпосередньо для споживання на місці, як і не встановлено наявність у ФОП ОСОБА_1 умов та обладнання, що надавали б можливість покупцям споживати алкогольні напої саме за місцем його реалізації. Між іншим, Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» не передбачено необхідності визначення та порядку отримання статусу підприємства ресторанного господарства.

Більше того, за доводами позивача, зазначений в Акті перевірки №1374 фіскальний чек від 25.02.2019 р. №992801 свідчить лише про продаж товару на суму 25,00 грн., однак не підтверджує факт продажу відповідного алкогольного напою на розлив для споживання його на місці покупцями.

Поряд із цим позивачем не заперечується здійснення продажу у кафе, за адресою: АДРЕСА_1 , підакцизних товарів, у тому числі алкоголю, на розлив, що передбачає відкупорення пляшок з пошкодженням та/або зняттям акцизних марок встановленого зразка, у зв`язку із чим останній вказує, що оскільки законодавством не покладено на платників податку обов`язку зберігати розірвані марки акцизного податку після відкупорення алкогольних напоїв, а зазначені у додатку №1 до Акта перевірки №1374 алкогольні напої були відкриті, тому у відповідача не було законних підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій.

За таких умов, вважаючи, що відповідачем були порушені права та охоронювані законом інтереси ФОП ОСОБА_1 під час проведення перевірки та прийняття ППР № та №, позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого суд приймає рішення про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 р. №481/95-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Закон №481/95).

Відповідно до ст.1 Закону №481/95 роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.

Частиною 12 ст.15 Закону №481/95 визначено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Згідно із п.11 ч.1 ст.153 Закону №481/95 забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів у невизначених для цього місцях торгівлі.

При цьому місце торгівлі - місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів (ст.1 Закону №481/95).

Разом із тим ч.6 ст.153 Закону №481/95 встановлено, що продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволяється тільки суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

За порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством (ч.1 ст.17 Закону №481/95).

Так, відповідно до абз.10 ч.2 ст.17 Закону №481/95 до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі порушення вимог ст.153 цього Закону - 6800 гривень.

Водночас, Правила роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 р. №854 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Правила №854), також визначають основні вимоги до роздрібної торгівлі горілкою і лікеро-горілчаними виробами, вином виноградним та плодово-ягідним, коньяком, шампанським, вином ігристим (далі - алкогольні напої) і спрямовані на забезпечення прав споживачів щодо належної якості товару і рівня торговельного обслуговування.

У п.2 зазначених Правил №854 передбачено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснюється через спеціалізовані підприємства, в тому числі фірмові, спеціалізовані відділи (секції) підприємств з універсальним асортиментом продовольчих товарів, а також заклади ресторанного господарства.

При цьому за вимогами п.22 Правил №854 продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці здійснюється тільки закладами ресторанного господарства та спеціалізованими відділами підприємств, що мають статус закладів ресторанного господарства, підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Таким чином, Законом №481/95 та Правилами №854 чітко встановлено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності за умови наявності у них ліцензій, у той час як продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці дозволено виключно суб`єктам господарювання громадського харчування (закладам ресторанного господарства) та спеціалізованим відділам, що мають статус суб`єктів господарювання громадського харчування (закладів ресторанного господарства), підприємств з універсальним асортиментом товарів.

Між тим ані Законом №481/95, ані Порядком №854 не передбачено умов для отримання статусу суб`єкта господарювання громадського харчування (підприємства ресторанного господарства).

Поряд із цим суд вважає за належне зазначити, що визначення терміну «заклад громадського харчування» наведено у п.27 ч.1 ст.1 Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів», який регулює відносини між органами виконавчої влади, операторами ринку харчових продуктів та споживачами харчових продуктів і визначає порядок забезпечення безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, що виробляються, перебувають в обігу, ввозяться (пересилаються) на митну територію України та/або вивозяться (пересилаються) з неї.

Так, заклад громадського харчування - ресторан, бар, кафе, їдальня, закусочна, піцерія, кулінарія, кіоск чи інший заклад, що забезпечує харчуванням невизначену кількість фізичних осіб. Віднесення до закладів громадського харчування не залежить від територіальних ознак (місця) провадження господарської діяльності з громадського харчування та ступеня доступності харчування будь-яким особам.

Крім того, відповідно до п.1.3 Правил роботи закладів (підприємств) ресторанного господарства, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 24.07.2002 р. №219 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.08.2002 р. за №680/6968 (надалі - Правила №219), заклад ресторанного господарства - організаційно-структурна одиниця у сфері ресторанного господарства, яка здійснює виробничо-торговельну діяльність: виробляє і (або) доготовляє, продає і організовує споживання продукції власного виробництва і закупних товарів, може організовувати дозвілля споживачів.

Згідно із п.1.5 та п.1.6 Правил №219 заклади (підприємства) ресторанного господарства поділяються за типами: фабрики-кухні, фабрики заготівельні, ресторани, бари, кафе, їдальні, закусочні, буфети, магазини кулінарних виробів, кафетерії, а ресторани та бари - також на класи (перший, вищий, люкс). Суб`єкти господарської діяльності у сфері ресторанного господарства при облаштуванні закладу (підприємства) згідно з обраним типом (класом) повинні мати необхідні виробничі, торговельні та побутові приміщення, а також обладнання для приготування та продажу продукції.

Як вбачається з витягу з ЄДРПОУ, доданого позивачем до позовної заяви, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД був клас 56.10. - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Цей клас включає послуги з надання харчування споживачам, незалежно від того, чи їх подають у спеціалізованих місцях громадського харчування або в ресторанах самообслуговування, чи їх споживають у приміщенні, забирають із собою або замовляють додому. До цього класу також відносять приготування та подачу їжі для негайного споживання з автомобілів або пересувних вагончиків. Цей клас включає діяльність: ресторанів, кафе, ресторанів швидкого обслуговування, місць з наданням їжі для споживання за межами закладу, вагончиків з продажу морозива, пересувних вагончиків з продажу їжі, діяльність із приготування їжі в торговельних наметах, діяльність ресторанів і барів, пов`язану з доставкою їжі за умови залучення окремих одиниць. Цей клас не включає: роздрібну торгівлю харчовими продуктами через торговельні автомати та надання послуг закладами громадського харчування на основі концесії.

Крім того, з огляду на зміст Акта перевірки №1374 судом встановлено, що перевірка була проведена у кафе, яке належить ФОП ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснюється за наявності відповідної ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №1801753 від 15.11.2018 р., терміном дії з 17.11.2018 р. по 17.11.2019 р. При цьому вказане місце торгівлі (місце реалізації товарів, у тому числі на розлив) обладнане реєстратором розрахункових операцій «Екселліо DMP-55B» із заводським №ИР00007172, а також є книга обліку розрахункових операцій №, яка видана 05.11.2013 р. на це місце торгівлі.

Таким чином, у розумінні ст.1 та ст.15 Закону №481/95, позивач має всі належним чином оформлені необхідні документи для здійснення роздрібної торгівлі, у тому числі на розлив, алкогольних напоїв, що не спростовується відповідачем, а тому, зважаючи на викладені положення нормативних актів, суд відхиляє доводи відповідача щодо невідповідності приміщення позивача вимогам законодавства, де він здійснює підприємницьку діяльність, та необхідності подання ним певних доказів щодо державної реєстрації потужностей для підтвердження статусу суб`єкта господарювання громадського харчування.

Разом із тим суд звертає увагу, що ані у вищевказаному Акті перевірки №1374, ані у відзиві відповідача жодним чином не зазначено, як саме контролюючим органом був встановлений факт продажу ФОП ОСОБА_1 алкогольного напою (горілки «Неміроф» місткістю 0,05 л. за ціною 25,00 грн.) на розлив саме для споживання його на місці, у той час як єдина додана до Акта копія фіскального чеку від 25.02.2019 р. №992801 свідчить лише про продаж товару на суму 25,00 грн., проте не підтверджує безпосередньо факт продажу даного алкогольного напою на розлив для споживання на місці покупцями.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 р. №К/9901/4590/17 у справі №820/1335/17.

Враховуючи надані сторонами пояснення та докази на їх підтвердження, суд не погоджується з аргументами відповідача, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт продажу ФОП ОСОБА_1 алкогольного напою для його споживання на місці, оскільки чек може підтверджувати лише факт продажу алкогольного напою. Отже в даному випадку має місце продаж алкогольних напоїв на розлив, який є різновидом роздрібної торгівлі, а не продаж алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці.

Недоведеність з боку відповідача належними доказами складу правопорушення, передбаченого ст.153 Закону №481/95, дає суду підстави для висновку про необґрунтованість застосування до позивача штрафної санкції відповідно до абз.10 ч.2 ст.17 цього Закону у розмірі 6 800,00 грн., як наслідок суд визнає оскаржуване ППР № протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно правомірності прийняття оскаржуваного ППР № суд зазначає наступне.

Маркування алкогольних напоїв регулюється Законом №481/95, Податковим кодексом України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - ПК України) і Положенням про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів.

Так, абз.3 ч.4 ст.11 Закону №481/95 встановлює, що алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до абз.15 ч.2 ст.17 Закону №481/95 до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі виробництва, зберігання, транспортування, реалізації фальсифікованих алкогольних напоїв чи тютюнових виробів; алкогольних напоїв чи тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку, або з використанням тари, що не відповідає вимогам, визначеним ч.1 ст.11 цього Закону, - 200 відсотків вартості товару, але не менше 17000 гривень.

Таким чином, склад правопорушення, за яке вищенаведеною нормою передбачена відповідальність, утворює факт виробництва, зберігання, транспортування чи реалізації алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку.

При цьому згідно із пп.14.1.107 п.14.1 ст.14 ПК України марка акцизного податку - спеціальний знак для маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів, віднесений до документів суворого обліку, який підтверджує сплату акцизного податку, легальність ввезення та реалізації на території України цих виробів.

Маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів - наклеювання марки акцизного податку на пляшку (упаковку) алкогольного напою чи пачку (упаковку) тютюнового виробу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України щодо виробництва, зберігання та продажу марок акцизного податку (пп.14.1.109 п.14.1 ст.14 ПК України).

Поряд із цим, відповідно до п.226.1 ст.226 ПК України у разі виробництва на митній території України алкогольних напоїв і тютюнових виробів чи ввезення таких товарів на митну територію України платники податку зобов`язані забезпечити їх маркування марками встановленого зразка у такий спосіб, щоб марка акцизного податку розривалася під час відкупорювання (розкривання) товару.

У п.226.2 ст.226 ПК України передбачено, що наявність наклеєної в установленому порядку марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці (упаковці) алкогольного напою та пачці (упаковці) тютюнового виробу є однією з умов для ввезення на митну територію України і продажу таких товарів споживачам, а також підтвердженням сплати податку та легальності ввезення товарів.

За вимогами п.226.3 та п.226.5 ст.226 ПК України виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів здійснюються відповідно до положення, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється марками акцизного податку, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Разом із тим п.226.6 ст.226 ПК України встановлено, що маркуванню підлягають усі алкогольні напої з вмістом спирту етилового понад 8,5 відсотка об`ємних одиниць. Маркування вироблених в Україні алкогольних напоїв із вмістом спирту етилового до 8,5 відсотка об`ємних одиниць не здійснюється.

Відповідно до п.226.9 ст.229 ПК України вважаються такими, що немарковані:

~ алкогольні напої та тютюнові вироби з підробленими марками акцизного податку;

~ алкогольні напої та тютюнові вироби, марковані з відхиленням від вимог положення, затвердженого Кабінетом Міністрів України, відповідно до якого здійснюються виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, та/або марками, що не видавалися безпосередньо виробнику або імпортеру зазначеної продукції;

~ вироблені в Україні алкогольні напої з марками акцизного податку, на яких зазначення суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням чинних на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари;

~ алкогольні напої іноземного виробництва з марками акцизного податку, на яких зазначена сума акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням міцності продукції, місткості тари та розміру ставок акцизного податку, діючих на момент виробництва марки.

Відповідальність за недодержання порядку маркування, продажу алкогольних напоїв і тютюнових виробів, несплату чи несвоєчасну сплату податку несуть виробники (замовники), імпортери, продавці таких товарів та їх посадові особи відповідно до закону (п.228.9 ст.228 ПК України).

У той же час, на виконання вимог п.226.3 ст.226 ПК України постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 р. №1251 затверджені Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Положення №1251).

Згідно із п.20 Положення №1251 маркування алкогольних напоїв вітчизняного виробництва і тютюнових виробів здійснюється виробниками зазначеної продукції. Для алкогольних напоїв вітчизняного виробництва використовуються марки із зазначенням суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, з точністю до тисячного знака, яка відповідає сумі, визначеній з урахуванням діючих на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари. Для алкогольних напоїв імпортного виробництва використовуються марки із зазначенням суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, з точністю до тисячного знака, яка відповідає сумі, визначеній з урахуванням міцності продукції, місткості тари та розміру ставок акцизного податку, діючих на момент виробництва марки.

При цьому відповідно до абз.4 п.20 Положення №1251 вважаються такими, що немарковані, алкогольні напої та тютюнові вироби у випадках, визначених п.226.9 ст.226 ПК України, а також алкогольні напої з марками, що мають такі пошкодження:

~ пошкодження, які унеможливлюють встановлення реквізитів, передбачених абз.7 п.5 цього Положення;

~ наявність відкритого надриву з краю марки, розмір якого (ширина, довжина) перевищує такі значення: вертикальний надрив - 4х10 міліметрів; горизонтальний - 4х20 міліметрів; діагональний - 4х18 міліметрів (довжина діагонального розриву визначається як прямокутна проекція);

~ пошкодження, внаслідок яких зменшилася довжина марки на 10 чи більше міліметрів або ширина марки - на 5 чи більше міліметрів;

~ відсутність кута марки площею більше ніж 150 кв. міліметрів, довжина меншої сторони якого становить більше ніж 10 міліметрів.

Отже, всі алкогольні напої з вмістом спирту етилового понад 8,5 відсотка об`ємних одиниць підлягають маркуванню марками акцизного податку у такий спосіб, щоб під час відкупорювання/відкриття марки акцизного податку розривались/пошкоджувались. Обов`язок щодо здійснення маркування алкогольних напоїв покладається чинним законодавством безпосередньо на виробників, імпортерів та продавців таких товарів.

Для прикріплення марок використовується клей (дисперсійний, дескрин тощо), який не дає змоги зняти їх з виробів без пошкодження, у тому числі під час відкупорювання (розкривання) товару, і змивається у разі потреби в митті пляшок для повторного їх використання (п.21 Положення №1251).

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суд дійшов висновку, що зберігання та реалізація алкогольних напоїв за наявності марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці або на іншій тарі розповсюджується на невідкорковані пляшки, а технологія маркування алкогольних напоїв марками акцизного податку передбачає розривання/пошкодження марки акцизного податку під час відкупорювання (відкриття) товару. Застереження щодо обов`язку у суб`єкта господарювання зберігати непошкодженими марки алкогольних виробів, що реалізується на розлив, чинне законодавство не містить.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 р. №К/9901/65290/18 у справі №810/1215/18.

Водночас, з огляду на зміст Акта перевірки №1374 та відзиву ГУ ДПС у м. Києві судом встановлено, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 виявлено факт зберігання з метою подальшої реалізації алкогольних напоїв, що описані в додатку №1 до Акта перевірки, без наявності марок акцизного податку встановленого зразка (фотофіксація додається), а саме:

1. Віскі «Johnny Walker Red Label», 40% спирт, 0.7 л, 1 пляшка, вартістю 910,00 грн.;

2. Лікер «Amaretto Madruzzo», 21% спирт, 1 л, 1 пляшка, вартістю 500,00 грн.;

3. Ром «Bacardi carta Negra», 40% спирт, 1 л. 1 пляшка, вартістю 1 300,00 грн.;

4. Коньяк «Десна 3*», 40% спирт, 0.5 л, 1 пляшка, вартістю 350,00 грн.;

5. Коньяк «АрАрАт3*», 40% спирт, 0.5 л, 1 пляшка, вартістю 600,00 грн.;

6. Горілка «Мороша Джерельна», 40% спирт, 0.5 л, 1 пляшка, вартістю 250,00 грн.;

7. Ром «Captain Morgan White», 37.5% спирт, 0.5 л, 1 пляшка, вартістю 1 300,00 грн.

Проте, надаючи оцінку обґрунтованості посилань відповідача на додані до Акта перевірки №1374 копії фотознімків пляшок, суд вважає за належне зазначити, що такі документи не є належним доказом порушення ФОП ОСОБА_1 вимог абз.3 ч.4 ст.11 Закону №481/95, оскільки вони не посвідчують самого факту зберігання чи реалізації спірних алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка. Більше того, відповідні матеріали зібрані відповідачем за межами своїх повноважень, визначеними ч.2 ст.19 Конституції України та ст.20 ПК України.

Крім того, слід звернути увагу, що як в Акті перевірки №1374, так і у відзиві відсутня деталізація порушення, зокрема, яким чином контролюючим органом був встановлений відповідний факт правопорушення (наприклад, через проведення заходу контрольної закупки спірних пляшок алкогольних напоїв, тощо). Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт реалізації ФОП ОСОБА_1 за місцем провадження господарської діяльності саме тих пляшок алкогольних напоїв без марок акцизного податку, вказаних у додатку №1 до Акта перевірки №1374.

Разом із тим, у позовній заяві позивач вказує, що в рамках своє діяльності кафе, яке було об`єктом перевірки, здійснює реалізацію алкогольних напоїв на розлив. Акцизні марки на вказаних пляшках були пошкоджені під час їх відкриття з причин реалізації таких товарів на розлив, натомість в силу мети маркування і технології наклеювання марок акцизного податку, відкривання відповідних пляшок для реалізації алкогольних напоїв на розлив виключає можливість збереження марок акцизного податку встановленого зразка без їх пошкоджень (розриву), згідно із чим суд приймає до уваги пояснення позивача щодо відсутності таких акцизних марок на вказаних пляшках алкогольних напоїв.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки додані відповідачем до Акта перевірки №1374 копії фотознімків пляшок із залишками алкогольних напоїв не є допустимими доказами того, що позивачем здійснюється саме зберігання з метою подальшої реалізації таких товарів, у той час як одні лише твердження в Акті перевірки про відсутність марки акцизного податку не можуть бути покладені в основу висновку про зберігання ФОП ОСОБА_1 з метою подальшої реалізації алкогольної продукції без марок акцизного податку встановленого зразка, суд приходить до висновку про відсутність у діях позивача складу правопорушення, передбаченого абз.3 ч.4 ст.11 Закону №481/95, внаслідок чого оскаржуване ППР № є протиправним та підлягає скасуванню.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п.29).

Відповідно до ч.5 та ч.8 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно із ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази суд вважає достатніми для висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття ним ППР № та №.

Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, за вимогами ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Між тим, у ч.5 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, з аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі його гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, мають бути пов`язані безпосередньо зі справою. При цьому сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених до відшкодування судових витрат, у той час як інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, разом із доказами, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом із тим у ч.7 ст.139 КАС України вказано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому згідно із ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Так, з огляду на надані позивачем докази щодо понесених витрат судом встановлено, що 03.06.2019 р. між ФОП ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) та адвокатським об`єднанням «Захист Бізнесу» (надалі - АО «Захист Бізнесу») був укладений договір №03/06/19-1 про надання правової допомоги (надалі - Договір №03/06/19-1), згідно із яким Клієнт доручає, а АО «Захист Бізнесу» зобов`язується надати правову допомогу щодо оскарження результатів перевірки, проведеної на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 19.02.2019 р. №2144, в обсязі і на умовах, передбачених даним Договором.

Розділом 2 Договору №03/06/19-1 встановлені наступні обов`язки АО «Захист Бізнесу»:

2.1 ознайомитись з матеріалами та поясненнями, наданими Клієнтом;

2.2 дослідити актуальне законодавство та судову практику у подібних правовідносинах;

2.3 сприяти у зібранні доказів, у тому числі, шляхом надіслання адвокатських запитів;

2.4 надати Клієнту правову допомогу у складанні позовної заяви, відповіді на відзив, клопотань, заперечень та інших документів, необхідних для захисту інтересів Клієнта;

2.5 представляти інтереси Клієнта у відносинах с усіма державними і недержавними підприємствами, установами, організаціями та в суді першої та апеляційної інстанцій;

2.6 надавати клієнту консультації по вищевказаним відносинам;

2.7 вчиняти будь-які інші дії, передбачені законодавством, необхідні для ефективного захисту інтересів Клієнта, у тому числі, завіряти копії документів.

Відповідно до розділу 4 Договору №03/06/19-1 винагорода АО «Захист Бізнесу» за надані послуги і порядок компенсації витрат узгоджується сторонами на підставі додаткової угоди №1 до даного Договору. Не обумовлені даним Договором послуги можуть бути надані АО «Захист Бізнесу» на прохання Клієнта за окрему оплату на підставі додаткових угод.

Поряд із цим, як вбачається з підписаної сторонами додаткової угоди №1 від 03.06.2019 р. до Договору 03/06/19-1, винагорода АО «Захист Бізнесу» за надані послуги складає 10 000,00 грн., яка виплачується Клієнтом на умовах передоплати до 06.06.2019 р. (включно). Витрати АО «Захист Бізнесу», пов`язані з виконанням умов Договору враховані при визначені вартості послуг (окрім відряджень до інших населених пунктів) та додатково не відшкодовуються. При цьому у п.1.4 додаткової угоди №1 вказано, що факт надання відповідних послуг з боку АО «Захист Бізнесу» буде засвідчуватися актами прийому наданих послуг.

У той же час, у матеріалах справи наявні копії рахунку №03/06/19-1 від 03.06.2019 р., платіжного доручення №2PL589851 від 04.06.2019 р., квитанції №0.0..1 від 04.06.2019 р. на суму 10 000,00 грн. за послуги згідно Договору №03/06/19-1, а також акт прийому наданих послуг від 30.01.2020 р. до Договору №03/06/19-1, згідно із яким послуги за таким Договором були надані АО «Захист Бізнесу» у повному обсязі та були прийняті Клієнтом, у тому числі: Клієнту надано правову допомогу у складанні позовної заяви та інших документів, необхідних для захисту інтересів Клієнта; Клієнту надано консультацію по вищевказаним правовідносинам; вчинено інші дії, передбачені законодавством, необхідні для ефективного захисту інтересів Клієнта.

Враховуючи вищевказане та обсяг, складність і терміновість наданих послуг, узгоджена сторонами винагорода АО «Захист Бізнесу» склала 10 000,00 грн.

До позовної заяви також додані ордер серії АА №1008293 від 17.12.2019 р., виданого АО «Захист Бізнесу» на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 в Окружному адміністративному суді м. Києва та Шостому апеляційному адміністративному суді на підставі Договору №03/06/19-1 адвокатом Наконечною Наталією Олегівною, та копія свідоцтва Національної асоціації адвокатів України про право заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000734 від 30.09.2019 р.

За результатом дослідження наданих позивачем документів в якості доказів, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат, суд вважає зауважити, що вони жодним чином не посвідчують фактичне надання адвокатом правової допомоги саме по справі №640/618/20 у зв`язку із відсутністю в таких документах будь-яких посилань та інформації щодо відповідної справи (у тому числі, щодо номера справи).

Також слід звернути увагу, що за умовами Договору №03/06/19-1 АО «Захист Бізнесу» зобов`язується надати правову допомогу щодо оскарження результатів перевірки, проведеної на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 19.02.2019 р. №2144, у той час як предметом спору у даній справі є оскарження податкових повідомлень-рішень від 01.04.2019 р. № та №.

Більше того, згідно із підписаної сторонами додаткової угоди №1 до Договору №03/06/19-1 розмір узгодженої винагороди АО «Захист Бізнесу» складає 10 000,00 грн. за весь визначений розділом 2 Договору перелік послуг, який АО «Захист Бізнесу» зобов`язується надати Клієнту, проте за даними акту прийому наданих послуг від 30.01.2020 р. адвокатом за такий же розмір винагороди надано лише їх меншу частину, а саме: надано правову допомогу у складанні позовної заяви та інших документів, необхідних для захисту інтересів Клієнта; надано консультацію по вищевказаним правовідносинам; вчинено інші дії, передбачені законодавством, необхідні для ефективного захисту інтересів Клієнта.

Поряд із цим, суд зазначає, що відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. №5076-VI (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Закон №5076) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однак умовами Договору №03/06/19-1 взагалі не передбачено порядку обчислення винагороди/гонорару, що не відповідає вимогам ст.30 Закону №5076 та позбавляє суд можливості встановити, яким саме чином обчислювався гонорар адвоката Наконечної Н .О. у розмірі 10 000,00 грн. у даному випадку - у погодинній оплаті послуг або у фіксованому розмірі, оскільки акт наданих послуг від 30.01.2020 р. не містить відомостей щодо обсягу наданих послуг та їх вартості, як і не містить такий акт детального опису наданих адвокатом послуг.

Крім того, суд звертає увагу, що в ухвалі про відкриття провадження у справі від 21.02.2020 р. судом враховано в даній справі її значення для сторони, обраний спосіб захисту, незначну складність справи, незначний обсяг доказів, відсутність необхідності допиту свідків або призначення експертизи, незначну кількість сторін (один позивач та один відповідач), відсутність суспільного інтересу та вирішено її розгляд здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що в свою чергу, свідчить про те, що розмір сплаченої позивачем АО «Захист Бізнесу» винагороди, який зазначений в акті наданих послуг, не може бути визнаний судом обґрунтованим.

При цьому, жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, акт прийому наданих послуг не містить, як і не містить змісту послуг із посиланням на конкретні дії та/або документи, вчинені/складені адвокатом. Також матеріалами справи не підтверджується час, коли розпочато та закінчено надання кожної із вказаних в акті прийому наданих послуги.

Враховуючи встановлені вище обставини, слід вказати на те, що навіть у разі підтвердження надання позивачу правової допомоги у вигляді підготовки позовної заяви, яка була залишена без руху ухвалою Окружного адміністративного суду від 28.01.2020 р., розмір винагороди, який узгоджено сторонами в додатковій угоді №1 до Договору №03/06/19-1 та в акті наданих послуг не може бути визнаний судом співмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (послуг).

Більше того, суд зауважує, що укладання Договору №03/06/19-1 із повним переліком послуг (у тому числі, надання правової допомоги у складанні, окрім позовної заяви, інших документів, необхідних для захисту інтересів Клієнта, надання консультації по вищевказаним правовідносинам та вчинення інших дій, передбачених законодавством, необхідних для ефективного захисту інтересів Клієнта) передувало зверненню до Окружного адміністративного суду м. Києва із вказаною позовною заявою ОСОБА_1 . Наведене дозволяє суду дійти висновку, що вказані акті від 30.01.2020 р. послуги могли стосуватись й інших питань, не пов`язаних з розглядом даної адміністративної справи. Не спростовує таких висновків суду і факт підписання Договору №03/06/19-1 безпосередньо ФОП ОСОБА_1 , реєстрація як фізичної особи - підпрємця якого була припинена 07.10.2019 р., у той час як позов пред`явлено фізичною особою ОСОБА_1 .

Між іншим, платіжне доручення №2PL589851 від 04.06.2019 р. та квитанція №0.0..1 від 04.06.2019 р. із призначенням платежу «за послуги згідно Договору №03/06/19-1» лише підтверджують оплату неідентифікованих послуг правової допомоги на загальну суму на 10 000,00 грн. та не можуть беззаперечно підтверджувати факт надання правової допомоги в межах розгляду даної адміністративної справи.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. та про відсутність правових підстав для їх стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру понесених ним витрат на правову допомогу, пов`язану саме зі справою №640/618/20, а надані суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача, а тому задоволенню не підлягають.

Між тим, враховуючи наявність у матеріалах справи квитанції від 17.01.2020 р. на суму 784,40 грн., оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі суд вирішив судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72 - 77, 90, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.04.2019 р. № та №.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 784 (сімсот вісімдесят чотири) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

4. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві витрат на професійну правову допомогу.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова