Справа № 280/6487/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Справа № 280/6487/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач або ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить суд: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої пенсії за період з 01.04.2015 по 31.12.2016.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона перебуває на обліку у Шевченківському відділі обслуговування громадян м. Запоріжжя Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком. З 18.03.2010 позивач отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Проте у період з 01.04.2015 по 31.12.2016 відповідачем була припинена виплата пенсії. На звернення позивача, щодо підстав припинення виплати пенсії, їй було повідомлено, що вона має статус особи, яка працює в органах місцевого самоврядування, відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зі змінами та доповненнями. Тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року посадовим особам місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються. Позивач вважає невиплату пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року протиправним, оскільки відповідно до п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника- консультанта народного депутата України. Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми вищезазначених законів України. В зв`язку з тим, що з 01.06.2015 скасовано норми, що передбачають право на призначення пенсії, відповідно до Закону України «Про службу в органах місцеве самоврядування» позивач вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для припинення виплати пенсії у зазначений в позові період. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 28.12.2019 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

16.01.2020 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 21.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/6487/19. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

03.02.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх.№5253), у якому відповідач зазначив, що з 18.03.2010 року позивача переведено на пенсію за віком, згідно з нормами Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». У період з 01.04.2015 року по 13.12.2016 року ОСОБА_1 працювала в органах місцевого самоврядування і на неї розповсюджувалися норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213 та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911, відповідно до яких, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються. В зв`язку з тим, що в період з 01 квітня 2015 року по 13 грудня 2016 року позивач працювала в органах місцевого самоврядування, пенсія їй не виплачувалась. Вважає, що підстави для нарахування та виплати суми невиплаченої пенсії за вказаний період повністю відсутні. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області Шевченківський відділ обслуговування громадян м.Запоріжжя (сервісний центр).

З 23.02.2010 позивачеві була призначена пенсія за віком по Списку №2, відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 18.03.2010 року позивача переведено на пенсію за віком згідно з нормами Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції чинній до 01.01.2017 року).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами пенсійної справи позивача.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.09.1976 та індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 працювала в органах місцевого самоврядування, зокрема з:

- 19.02.2013 по 07.05.2014 працювала у Департаменті житлово-комунального господарства Запорізької міської ради на посаді головного спеціаліста відділу комплексного благоустрою та дорожнього господарства департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, з якої була звільнена в зв`язку з переведенням до Виконавчого комітету Запорізької міської ради;

- 08.05.2014 по 11.05.2016 працювала у Виконавчому комітеті Запорізької міської ради на посаді головного спеціаліста відділу по роботі із зверненням громадян виконавчого комітету Запорізької міської ради, з якої була звільнена за переведенням у Департамент інфраструктури та благоустрою Запорізької міської ради;

- 12.05.2016 по 13.12.2016 працювала в Департаменті інфраструктури та благоустрою Запорізької міської ради на посаді головного спеціаліста відділу з комплексного благоустрою територій міста департаменту інфраструктури та благоустрою Запорізької міської ради;

- 16.12.2016 по теперішній час працює у Концерні «Міські теплові мережі».

Судом встановлено, що у період з 01.04.2015 по 13.12.2016 відповідачем була припинена виплата пенсії ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується матеріалами пенсійної справи та не заперечується відповідачем.

З 14.12.2016 виплату пенсії позивачеві було поновлено, що підтверджується розпорядженням від 13.01.2017 за №810555.

Позивач звертався до Урядової гарячої лінії з вимогою виплатити їй пенсію за період з 01.04.2015 по 31.12.2016. У відповідь на звернення позивача, ГУ ПФУ в Запорізькій області, листом від 26.02.2019 №217/С-18/КЦ №218/С-18/КЦ, роз`яснило, що у вищезазначений період позивач мав статус особи, яка працює в органах місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зі змінами, внесеними згідно із Законами, тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються. Відповідач вказує, що пенсійну виплату проведено з урахуванням норм Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Також зазначає, що з 14.12.2016 пенсія ОСОБА_1 виплачується в повному обсязі.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII (далі - Закон №213-VIII), яким внесено зміни до ряду законів, зокрема до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ, вказану норму викладено в іншій редакції: «У частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінити цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №213-VIII встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Тобто, вказаною статтею чітко встановлено, що пенсія призначена особам, що працюють в органах місцевого самоврядування у період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року не виплачується.

Отже відповідач з 01 квітня 2015 року припинив виплату позивачу пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», правомірно.

У рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року №3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, висновки Конституційного суду України, та беручи до уваги, що положення статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», не визнані неконституційною в період роботи позивача в органах місцевого самоврядування, а позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_1 керуючись чинною нормою законодавства, а тому діяв в межах чинного законодавства.

Посилання позивача на пункт 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII є безпідставними, оскільки позивач у спірний період була посадовою особою органу місцевого самоврядування, і на неї розповсюджувалась частина сьома ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якої у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, особам, які працюють в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

При цьому, за змістом вказаної норми не виплачуються будь-які призначені пенсії, в тому числі і ті, що призначені згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Аналогічну правову позицію було викладено колегією Верховного Суд у постановах від 24.09.2019 року у справі №456/3791/16-а (провадження К/9901/38592/18 та від 12.02.2019 року у справі №132/3460/16-а (провадження К/9901/18791/18), які дійшли до висновку, що починаючи з 01.04.2015 року призначенні пенсії не виплачуються, у разі роботи осіб в органах місцевого самоврядування.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Та обставина, що Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року по справі №1-38/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (конституційності) положення другого речення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статі 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не впливає на правильність припинення виплати пенсії позивачу за період з 01.04.2015 по 13.12.2016, оскільки цим Рішенням визнано неконституційним обмеження пенсії максимальним розміром і тимчасове зупинення виплати пенсії особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Тобто, це Рішення не впливає на порядок виплати пенсії позивачу під час її роботи в органах місцевого самоврядування, що врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Враховуючи, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», норми якого і були застосовані відповідачем, і положення цього Закону Рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року, не визнавались неконституційними, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року по справі №1-38/2016 стосується правовідносин які виникли чи/або продовжують існувати після 20.12.2016, в той час як виплату пенсії позивачу було поновлено з 14.12.2016.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст.295 КАС України, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Суддя Р.В. Кисіль