Справа № 580/508/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/508/20 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо надання неповної публічної інформації за запитом від 08.01.2020;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції надати йому повну інформацію, що запитувалася згідно запиту на отримання публічної інформації від 08.01.2020, а саме у пункті № 1 та пункті № 3 запиту від 08.01.2020.

Позов обґрунтовано тим, що Департамент патрульної поліції надав йому неповну інформацію на запит на отримання публічної інформації від 08.01.2020, а саме у пункті № 1 та пункті № 3 запиту від 08.01.2020, оскільки позивач у запиті ставив питання не про роз`яснення законодавства, а про надання інформації по факту інформації, розпорядником якої є відповідач.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем у відповідному запиті ставились питання не про роз`яснення вимог чинного законодавства, а про надання відомостей по факту, розпорядником інформації про які є самі відповідач, зокрема щодо спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою).

Оскільки відповідач не надав перелік спеціальних засобів боротьби (рукопашного бою), які використовували поліцейські Департаменту патрульної поліції на підставі вимог статтей 42 та 44 Закону України «Про Національну поліцію», відтак можна дійти до висновку, що вказані особи можуть виконувати будь-який прийом, який заманеться поліцейському.

Звертає увагу, що оскільки відповідач не є розпорядником певної інформації, він повинен був направити запит за належністю, втім вказаних дій останнім вчинено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що відповідач не має повноважень щодо трактування та надання роз`яснень відносно законів та інших нормативно-правових актів.

Відповідач на запит позивача надав усю вичерпну інформацію, якою володів, керуючись чинним законодавством, тому доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі не є належним обґрунтуванням щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час вирішення даної справи.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту патрульної поліції з запитом на отримання публічної інформації, в якому, посилаючись на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про інформацію» просив:

1) повідомити, які спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою) у відповідності до статті 44 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські можуть застосовувати при затриманні особи, яка вчинила правопорушення;

2) повідомити, чи проходили патрульні поліцейські навчальний курс із застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою), який саме та чи відповідає програма навчального курсу із застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою) статті 44 Закону України «Про Національну поліцію»;

3) повідомити, чи допустимі при затриманні особи, яка вчинила правопорушення застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою), таких, як: блокування ногою (коліном) області спини, плечей, шиї, голови правопорушника, коли останній лежить на підлозі; завдання розслаблюючого удару ногою в ділянку паху або опорної ноги правопорушника; прийом задушення, шляхом захоплення шиї правопорушника з метою взяття його під контроль.

30 січня 2020 року Департамент патрульної поліції направив на адресу позивача відповідь № 18зі/41/41/3/02-2020 з наданням інформації щодо застосування фізичної сили поліцейськими з посиланнями на норми Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, у вказаному листі відповідачем було зазначено, що Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який діє відповідно до Конституції, законів України, інших актів, прийнятих на виконання Конституції та законів України, Положення про ДПП, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №73 зі змінами, і не має повноважень щодо надання роз`яснень законів та інших нормативно-правових актів.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача щодо надання неповної публічної інформації за запитом від 08.01.2020 та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь на запит позивача була надана в повній мірі та доповнень не передбачає, тому викладені в позовній заяві доводи є необґрунтованими, а вимоги є такими, в задоволенні яких слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У силу вимог пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

За правилами частини першої ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У відповідності до частини першої ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

При цьому, законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції з запитом на отримання публічної інформації від 08.01.2020, в якому просив:

1) повідомити, які спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою) у відповідності до статті 44 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські можуть застосовувати при затриманні особи, яка вчинила правопорушення;

2) повідомити, чи проходили патрульні поліцейські навчальний курс із застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою), який саме та чи відповідає програма навчального курсу із застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою) статті 44 Закону України «Про Національну поліцію»;

3) повідомити, чи допустимі при затриманні особи, яка вчинила правопорушення застосування спеціальних прийомів боротьби (рукопашного бою), таких, як: блокування ногою (коліном) області спини, плечей, шиї, голови правопорушника, коли останній лежить на підлозі; завдання розслаблюючого удару ногою в ділянку паху або опорної ноги правопорушника; прийом задушення, шляхом захоплення шиї правопорушника з метою взяття його під контроль.

30 січня 2020 року Департамент патрульної поліції направив на адресу позивача відповідь №18зі/41/41/3/02-2020, в якому зазначив, що згідно статті 42 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати будь-яку фізичну силу, а також спеціальні прийоми боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників.

Департамент також проінформував позивача, що поліцейські ДПП проходять спеціальну підготовку щодо застосування поліцейських заходів примусу та співвідношення обраного заходу загрозі, на курсах первинної професійної підготовки, яка здійснюється відповідно до навчальної програми підготовки кваліфікованих робітників за стандартом професійної (професійно-технічної) освіти з професій «Поліцейський», який затверджений наказом Міністерства освіти і науки України від 21 червня 2018 року №669.

Крім того, згідно з вимогами Положення про організацію службової підготовки працівників Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2016 року № 50, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19.02.2016 за № 260/28390, поліцейські патрульної поліції на заняттях з тактики самозахисту відпрацьовують прийоми затримання, супроводу, способи проведення поверхневої перевірки, надягання кайданків, застосування гумового кийка та відбиття нападу на працівника поліції з використанням поліцейських заходів примусу.

Також у вказаній відповіді зазначено, що ДПП є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який діє відповідно до Конституції, законів України, інших актів, прийнятих на виконання Конституції та законів України, Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №73 зі змінами, і не має повноважень щодо надання роз`яснень законів та інших нормативно-правових актів.

Так, у силу вимог частин першої та другої статті 42 Закону України «Про Національну поліцію» поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати такі заходи примусу: 1) фізичний вплив (сила); 2) застосування спеціальних засобів; 3) застосування вогнепальної зброї.

Фізичним впливом є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників.

Згідно статті 44 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Поліцейський зобов`язаний письмово повідомити свого керівника, а той зобов`язаний повідомити прокурора про завдання особі тілесних ушкоджень унаслідок застосування фізичної сили.

При цьому, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2016 року № 50 затверджено Положення про організацію службової підготовки працівників Національної поліції України, в якому визначено порядок планування, проведення та облік занять, здійснення контролю знань, умінь та навичок осіб молодшого, середнього та вищого складу Національної поліції України, зокрема фізичної підготовки, спрямованої на формування та вдосконалення рухових умінь і навичок, розвиток фізичних якостей та здібностей поліцейського з урахуванням особливостей його професійної діяльності.

Таким чином, Департаментом патрульної поліції, з огляду на виконувані ним функції, визначені в Положенні про Департамент патрульної поліції, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №73, на запит позивача було надано вичерпну відповідь за встановленими критеріями у запиті від 08 січня 2020 року щодо застосування фізичної сили поліцейськими з посиланнями на відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію» та інші нормативно-правові акти.

Твердження апелянта про те, що у разі відсутності повноважень у відповідача надати запитувану інформацію, останній зобов`язаний був направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки лише у разі, коли розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача (частина третя статті 22 Закону №2939-VI).

Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук