Справа № 640/7690/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7690/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Н.М.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Чаку Є.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2019 у справі за адміністративним позовом дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в реєстрації авторського права на твір від 22.02.2019 № 87802;

- зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зареєструвати службовий твір - Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерське оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи» за заявкою від 22.02.2019 № 87802.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2019 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у реєстрації авторського права на твір від 22.02.2019 № 87802; зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повторно розглянути заяву про реєстрацію авторського права на службовий твір «Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерського оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи» від 22.02.2019 № 87802, подану дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря»; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Міністерство економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким провадження у справі закрити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря» 22.02.2019 подано заявку до Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України № 87802 про реєстрацію авторського права на службовий твір «Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерського оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи».

Рішенням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відмовлено у реєстрації авторського права на твір за заявкою від 22.02.2019 № 87802, мотивуючи відмову тим, що заявка не відповідає вимогам ч. 1 ст. 433 Цивільного кодексу України та вимогам ч.1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Колегія суддів зауважує, що заявка була подана дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря», а рішення відповідачем прийнято відносно ОСОБА_1 .

Вважаючи відмову у реєстрації авторського права на твір за заявкою від 22.02.2019 № 87802 протиправною позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, мотивував своє рішення тим, що Міністерством економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України формально розглянуло заявку та безпідставно відмовлено у реєстрації авторського права на службовий твір. До того ж, відповідачем взагалі помилково було розглянуто заявку відносно третьої особи, оскільки заявку було подано саме дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря». Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача є необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України розглянути повторно заяву про реєстрацію авторського права на службовий твір «Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерського оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи» від 22.02.2019 № 87802 подану дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря».

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неналежним чином досліджено докази та обставини справи, що призвело до неправомірно застосування норм права. Зокрема, апелянт зазначає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також, дії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України є обґрунтованими та відповідають законодавчо встановленій процедурі, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності вчинення оскаржуваних дій, виконав.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Закон України «Про авторське право і суміжні права» охороняє особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» службовий твір - твір, створений автором у порядку виконання службових обов`язків відповідно до службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, на підставі авторського договору на використання твору від 19.03.2018 ОСОБА_1 виконана робота щодо розроблення збірки творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерське оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи».

Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах (ч.5 ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Процедуру подання заявок на реєстрацію авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, їх розгляду, державної реєстрації, публікації відомостей про цю реєстрацію, видачі свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір, а також ведення Державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір і Державного реєстру договорів, які стосуються права автора на твір, визначає Порядок державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку, зокрема, приймає заявки, подані на реєстрацію, і розглядає їх з метою визначення відповідності вимогам розділів II і III цього Порядку; приймає рішення про реєстрацію авторського права на твір, рішення про реєстрацію договору, який стосується права автора на твір, або обґрунтоване рішення про відмову у реєстрації авторського права на твір, обґрунтоване рішення про відмову у реєстрації договору, який стосується права автора на твір.

Пунктом 17 Порядку передбачено, що заявка про реєстрацію авторського права або договору, який стосується права автора на твір, приймається до розгляду після одержання Мінекономрозвитку усіх документів, визначених пунктами 6 і 7 цього Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку якщо заявка відповідає вимогам розділів II і III цього Порядку, заявнику надсилається відповідне рішення про реєстрацію. В іншому випадку заявнику надсилається обґрунтоване рішення про відмову в реєстрації. При цьому документи, подані заявником на реєстрацію, йому не повертаються.

Тобто, реєстрація авторства здійснюється за «декларативним» принципом, без проведення будь-яких експертиз або аналізу об`єкта авторського права, а підстави відмови чітко визначені Порядком та пов`язані з порушенням самої процедури.

З матеріалів справи вбачається, що до заявки позивачем було надано всі необхідні документи, що визначені розділом ІІ Порядку та належним чином оформлена матеріальна форма твору, що також не заперечується і відповідачем.

При цьому, як зазначалось вище, у спірному рішенні вказано, що заявка не відповідає вимогам ч. 1 ст. 433 Цивільного кодексу України та вимогам ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 Цивільного кодексу України об`єктами авторського права є твори, а саме літературні та художні твори, комп`ютерні програми, компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності, інші твори.

Згідно з п.1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо); виступи, лекції, промови, проповіді та інші усні твори; комп`ютерні програми; бази даних; музичні твори з текстом і без тексту; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні та інші твори, створені для сценічного показу, та їх постановки; аудіовізуальні твори; твори образотворчого мистецтва; твори архітектури, містобудування і садово-паркового мистецтва; фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії; твори ужиткового мистецтва, у тому числі твори декоративного ткацтва, кераміки, різьблення, ливарства, з художнього скла, ювелірні вироби тощо; ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, архітектури та інших сфер діяльності; сценічні обробки творів, зазначених у пункті 1 цієї частини, і обробки фольклору, придатні для сценічного показу; похідні твори; збірники творів, збірники обробок фольклору, енциклопедії та антології, збірники звичайних даних, інші складені твори за умови, що вони є результатом творчої праці за добором, координацією або упорядкуванням змісту без порушення авторських прав на твори, що входять до них як складові частини; тексти перекладів для дублювання, озвучення, субтитрування українською та іншими мовами іноземних аудіовізуальних творів; інші твори.

Водночас, колегія суддів вважає, що Мінекономрозвитку України, посилаючись в оскаржуваному рішенні лише на те, що подана заявка не відповідає ч. 1 ст. 433 Цивільного кодексу України та п. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та не зазначаючи обґрунтованої підстави для відмови в реєстрації авторського права на твір, формально розглянуло заявку та безпідставно відмовлено у реєстрації авторського права на службовий твір.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 Закону України «Про авторське право і суміжні права» виключне майнове право на службовий твір належить роботодавцю, якщо інше не передбачено трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем.

За таких обставин, оскільки заявку було подано саме дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря», то відповідачем помилково розглянуто заявку відносно ОСОБА_1 .

Крім цього, посилання апелянта на те, що спірний службовий твір є простою технічною роботою є помилковими та не можуть братись до уваги, оскільки відповідно до п. 17 Порядку під час розгляду заявки Мінекономрозвитку не проводить експертизу твору і не встановлює факт виникнення авторства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у реєстрації авторського права на твір за заявкою від 22.02.2019 № 87802.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України зареєструвати службовий твір - Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерське оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи» за заявкою від 22.02.2019 № 87802, то колегія суддів вважає, що підстави для її задоволення відсутні, з огляду на наступне.

У випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом та не передбачає множинного трактування, суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У разі, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Важливо розуміти, що дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за органом виконавчої влади, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши орган виконавчої влади дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті рішення.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта.

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив передбачене рішення.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд першої інстанції вірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача розглянути повторно заяву про реєстрацію авторського права на службовий твір «Збірка творів образотворчого мистецтва «Художньо-дизайнерського оформлення посвідчення, що призначене для ідентифікації особи» від 22.02.2019 № 87802, подану дочірнім підприємством «Поліграфічний комбінат «Зоря».

Щодо доводів апелянта про закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Колегія суддів зазначає, що майнові права автора на твір не зумовлюються рішенням про реєстрацію авторського права (відмову у реєстрації, повернення заявки з поданими документами), оскільки майнові права виникають у момент створення твору.

При цьому, в рамках даної справи спір не стосується майнового інтересу права інтелектуальної власності, натомість відповідач виступає виключно як суб`єкт владних повноважень, здійснюючи владно-управлінські функції, зокрема, спір стосується перевірки правомірності процедури прийнятого рішення щодо реєстрації авторського права.

З огляду на викладене, спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 07.08.2019 у справі № 826/8250/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, інші аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Чаку Є.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 10.03.2020.