Справа № 160/2718/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2020 року Справа № 160/2718/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 18/7 від 08.08.2018р. про відмову в поновленні виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області взяти на облік як пенсіонера, здійснити запит електронної пенсійної справи або відновити її, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з дати припинення, як не працюючому пенсіонеру, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, проведенням індексацій, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08.08.2018 р. представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - Акерман О.М. звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через Кам`янський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) із заявами про перерахунок та поновлення виплати пенсій за віком на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_2 та як інваліду III групи ОСОБА_1 з дати припинення, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючим пенсіонерам, взяти на облік як пенсіонерів, здійснити запити електронних пенсійних справ або відновити їх, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України.
Супровідним листом № 3727/А-09 від 28.05.2019 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надіслало рішення № С-17/6 та № 18/7 від 18.08.2018 р., якими відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у поновленні пенсій.
В обґрунтування рішень управлінням зазначено, що відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а не за місцем реєстрації довіреної особи. Не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України. Обов`язковою умовою для поновлення виплати пенсії є пенсійної справи особи. Особи, які отримували пенсію від інших органів, надають документи, що підтверджують розмір пенсії, строк її виплати та дату зняття з обліку.
Позивач вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 18/7 від 18.08.2018 р. про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії по інвалідності з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Окремі положення Порядку № 22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, на які посилається відповідач у своїх рішеннях, не приведено у відповідність до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Цивільного кодексу України та Конституції України.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є територіальним органом Пенсійного фонду України, до повноважень якого, зокрема, входить здійснення обліку пенсіонерів. Не врегулювання питання визначення територіальних органів ПФУ для цієї категорії осіб не може бути підставою для обмеження конституційних прав та свобод.
Також позивач зазначила, що не врегулювання на законодавчому рівні питання призначення пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання у країни, з якими не укладено відповідних договорів про пенсійне забезпечення, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян.
Ухвалою суду від 30 березня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
21 квітня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку з наступним.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через представника за довіреністю, Акермана О.М., 08.08.2018 р. звернулась до Головного управління із заявою про поновлення та перерахунок виплати пенсії за віком з моменту припинення (дата не відома) із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити запит електронної пенсійної справи або відновити її, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 відповідно до пенсійної реформи України (знята з реєстрації у 2014 році), до заяви додано копії закордонного паспорта громадянина України для виїзду за кордон, копія довідки до акта огляду МСЕК.
Позивачем не були надані документи до Головного управління передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.
Позивачем подано заяву не за місцем перебування на обліку та не дотримано порядку звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеного чинним законодавством.
Зважаючи на останнє місце перебування на обліку позивача, яке зазначено в заяві від 08.08.2018 щодо поновлення виплати пенсії, АДРЕСА_1 , та припису Порядку № 22-1 (п.1.5) таке звернення мало бути здійснено за місцем перебування на обліку такого заявника, в даному випадку - до відповідного структурного підрозділу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , через свого представника за довіреністю 08.08.2018 р. звернулась до Кам`янського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення та перерахунок виплати пенсії за віком з моменту припинення із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити запит електронної пенсійної справи або відновити її, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 відповідно до пенсійної реформи України (знята з реєстрації у 2014 році), до заяви додано копії закордонного паспорта громадянина України для виїзду за кордон, копія довідки до акта огляду МСЕК.
Однак, рішенням від 18 серпня 2019 року №18/7 відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії по інвалідності з наступних підстав.
Розглянувши матеріали, надані для поновлення пенсії, з`ясовано, що ОСОБА_1 не перебувала на обліку, як одержувач пенсії, у відділі з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. До заяви про поновлення пенсії не надано жодного підтверджуючого документа, що особі було призначено пенсію по інвалідності в органах Пенсійного фонду України, що ставить під сумнів її призначення. Поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам чинного законодавства. Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.
Будь-яких відомостей щодо проживання (реєстрації) ОСОБА_1 в м. Кам`янське (раніше Дніпродзержинськ) до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю разом із заявою про призначення пенсії надано не було.
Пунктом 2.9 Порядку передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.
За документами, наданими для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України ОСОБА_1 , як це передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядком надання документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно наданих для поновлення пенсії документів встановлено, що останнє місце реєстрації заявниці на Україні - АДРЕСА_1 . За даною адресою заявниця знята з реєстрації проживання в 2014 році.
За даними довіреності, виданої на ОСОБА_3 в місті Тель Авів Держави Ізраїль, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 і на території України не має місця реєстрації.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (пункт 1).
За змістом частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Як зазначено вище, представником позивача надано до Кам`янського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області заяву про перерахування та поновлення пенсії по інвалідності.
Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії визначено статтею 44 Закону № 1058-IV, відповідно до частин 1 якої заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:
1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;
2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу);
4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;
5) документи, які засвідчують особливий статус особи.
Пунктом 2.9 Порядку № 22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Згідно з пунктом 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, або поновлення пенсії по інвалідності є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду в установленому порядку.
Однак, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки представник позивача звернувся за призначенням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. 1.1 Порядку № 22-1, тобто не до органу за місцем проживання (реєстрації).
Позивач до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю не проживала у Дніпропетровській області (зокрема, у м. Кам`янське (Дніпродзержинську), оскільки проживала у АДРЕСА_1 , а відтак, позивач не мала підстав для звернення саме до Кам`янського відділу обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області.
Як вказано вище, частиною 1 статті 44 Закону № 1058-IV встановлено, що порядок звернення до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі визначається саме правлінням Пенсійного фонду.
Закон № 1058-IV не регулює порядок звернення за призначенням пенсії.
На виконання статті 44 Закону № 1058-IV правлінням Пенсійного фонду розроблено та прийнято Порядок № 22-1.
Щодо посилань позивача на постанову правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 р. № 25-1, положеннями якої передбачено, що із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01.08.2016 р. можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів, тому вважає, що у позивача є право обирати будь-який зручний територіальний орган, суд має зазначити наступне.
Як зазначено вище, позивач не проживала та не була зареєстрована в межах Дніпропетровської області, відповідно, не мала підстав для звернення до територіального органу Пенсійного фонду Дніпропетровської області.
Стосовно доводів позивача про те, що не врегулювання на законодавчому рівні пенсійного забезпечення громадян України, які виїхали за кордон в країни, з якими не укладено відповідних договорів, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян, необхідно вказати наступне.
Позивач, як громадянка України, жодним чином не обмежена у праві на пенсійне забезпечення в України.
Проте, позивач при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію, повинна дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів для призначення пенсії та звернення до належного територіального органу Пенсійного фонду.
Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. у справі №723/2676/14-а висловлена правова позиція, відповідно до якої призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з встановленням особи, що звернулася за призначенням пенсії, та наявність визначеного переліку документів.
Суд зазначає, що позивач не позбавлена можливості повторного звернення за призначенням пенсії до уповноважених органів Пенсійного фонду України.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи, що протягом судового розгляду справи відповідачем доведено правомірність своїх дій, суд не вбачає законних підстав для задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник