Справа № 160/12817/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії, -
18 грудня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017 року;
- зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017 року;
- зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.04.2017 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час здійснення розрахунку при звільненні молодшого сержанта ОСОБА_1 Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.10.2015 року по 21.04.2017 року передбаченої Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.
Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) подано до суду відзив на позовну заяву та пояснення на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. В мотивування означеного вказує на те, що начальник Центрального територіального управління Національної гвардії України та Центральне територіальне управління Національної гвардії України діяли виключно на підставі, у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, Указами Президента України, іншими нормативно-правовими актами, при цьому не порушив, а ні прав, а ні інтересів позивача. Крім цього, позивач почав проходити військову службу за контрактом у Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України лише з 09.10.2015, відповідно до наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 07.10.2015 № 55 о/с. У період часу з 05.09.2014 по 14.09.2015 Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що входить до системи Міністерства оборони України. Таким чином, Центральне територіальне управління Національної гвардії України, не володіє інформацією щодо надання позивачеві додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік у військовій частині НОМЕР_2 , чи її грошової компенсації. Що стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то на момент звільнення з військової служби позивача, відповідно до чинного законодавства, з ним був проведений повний розрахунок. Національна гвардія України, як військове формування, користується такими керівними документами, як Конституція України; Закон України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 № 876-VІІ; Статути Збройних сил України, затверджені Законами України від 24.03.1999 № 548-ХІV, 549-ХІV, 550-ХІV, 551- ХІV; Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»; Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII; Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008; Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, Статутами Збройних сил України та іншими Указами Президента України, Постановами Кабінету Міністрів України, наказами та розпорядженнями Міністра Збройних сил України, наказами та розпорядженнями Міністра внутрішніх справ України, наказами та розпорядженнями командувача Національної гвардії України, що регламентують порядок проходження військової служби. Отже, відповідач вважає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Відтак, кодекс законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, не поширюється.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив про те, що згідно з витягом із наказу командиру військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 209 про звільнення в запас від 15.09.2015 р. під час проведенні розрахунку при звільнення ОСОБА_1 додаткова соціальна відпустка не надавалась, компенсація не виплачувалась. За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними. Зазначене узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 01.03.2018 №806/1551/17, від 19.04.2018 у справі №806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі №820/660/17. Позивача звільнено зі служби та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 21.04.2017 року. При цьому, остаточний розрахунок на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини в повному обсязі не проведено. Отже, відповідач повинен нести відповідальність, передбачену в ст.117 КЗпП України за не проведення розрахунку у день звільнення.
У період з 10.01.2020 року по 24.01.2020 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній відпустці, а в період з 27.01.2020 року по 31.01.2020 року перебував на лікарняному.
Відповідач стверджує, що начальник Центрального територіального управління Національної гвардії України та Центральне територіальне управління Національної гвардії України діяли виключно на підставі, у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, Указами Президента України, іншими нормативно-правовими актами, при цьому не порушив, а ні прав, а ні інтересів позивача. Крім цього, позивач почав проходити військову службу за контрактом у Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України лише з 09.10.2015, відповідно до наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 07.10.2015 № 55 о/с. У період часу з 05.09.2014 по 14.09.2015 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що входить до системи Міністерства оборони України. Отже, Центральне територіальне управління Національної гвардії України, не володіє інформацією щодо надання позивачеві додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік у військовій частині НОМЕР_2 , чи її грошової компенсації.
Що стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то на момент звільнення з військової служби позивача, відповідно до чинного законодавства, з ним був проведений повний розрахунок.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
У судовому засіданні, яке відбулось 26.02.2020 року представники відповідача пояснили, що надати копію особової справи молодшого сержанта запасу ОСОБА_1 до суду неможливо, оскільки особова справа направлена до Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області 11.05.2017 за вихідним № 231 ДСК, для подальшого обліку та зберігання, про що надали відповідну довідку Центрального територіального управління Національної гвардії України від 25.02.2020 за №99.
Разом з цим, оскільки станом на 27.02.2020 року вимоги ухвали суду від 03.02.2020 року щодо надання до суду письмових доказів відповідачем у повному обсязі не були виконані, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року витребувано від Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області ( АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ) та зобов`язано подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду у строк до 20 березня 2020 року: засвідчену належним чином у відповідності до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України копію особової справи молодшого сержанта запасу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була направлена Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України до Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області 11.05.2017 за вихідним № 231 ДСК, для подальшого обліку та зберігання. Також судом попереджено учасників справи про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
23.03.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адмііністративного суду повторно витребувано від Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області та зобов`язано подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду у строк до 06 квітня 2020 року: засвідчену належним чином у відповідності до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України копію особової справи молодшого сержанта запасу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У судове засідання 30.04.2020 року сторони не прибули.
21.04.2020 року від представника позивача та 24.04.2020 року від представника відповідача засобами електронного зв`язку на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли клопотання щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.
Частина 4 статті 229 КАС України передбачає, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).
Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищезазначене та відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учасником бойвих дій, що підтверджується копією посвідчення Управління пепрсоналу штабу військової частини НОМЕР_5 (серія НОМЕР_6 ) від 07.07.2015 року.
Відповідно до витягу із наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України полковника О.М. Набок від 07.10.2015 №55 о/с відповідно до ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнято на військову службу за контрактом до Національної гвардії та призначено по Центральному територіальному управлінню солдата запасу ОСОБА_1 снайпером групи снайперів окремого загону спеціального призначення, уклавши з ним контракт строком на три роки та присвоєно індивідуальний номер Г 025210.
Як видно із витягу наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України полковника О.М. Набок від 09.10.2015 №278 зараховано в списки особового складу окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України та на всі види види забезпечення: солдата ОСОБА_1 , який відповідно до наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 07.10.2015 № 55 о/с прийнятий із запасу на військову службу за контрактом на три роки з 09.10.2015 до 08.10.2018 та призначений на посаду снайпера групи снайперів окремого загону спеціального призначення (ВОС-100672), з присвоєнням індивідуального номеру НОМЕР_7 . На посаді вважати з 09 жовтня 2015 року. Установлено посадовий оклад 530 гривень за 3 тарифним розрядом. Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам затвердженою наказом МВС України від 04.07.2014 № 638 установлено та слід виплачувати з 09 жовтня 2015 року надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 50 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Вислуга років для нарахування відсоткової надбавки станом на 09 жовтня 2015 року складає: у календарному обчисленні - 01 рік 11 місяців 04 дня; у пільговому обчисленні - не має.
Відповідно до витягу з наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України генерала-майора О.М. Набок від 18.04.2017 №23 о/с відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» припинено (розірвано) контракт військовослужбовця з військової служби: у запас Збройних Сил України: за підпунктом б пункту 1 частини восьмої (за станом здоров`я) молодшого сержанта ОСОБА_1 (Г-025210), молодшого інструктора (снайпера) групи снайперів окремого загону спеціального призначення. Вислуга років станом на 01 квітня 2017 року становить: у календарному обчисленні - 03 роки 04 місяці 26 днів. Підлягає направленню па військовий облік до Олександрійського ОМ В К Кіровоградській області. Підстава: копія свідоцтва про хворобу від 24.02.2017 № 117, рапорт військовослужбовця від 13.03.2017.
З матеріалів справи убачається, що відповідно до витягу із наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України генерала-майора О.М. Набок від 21.04.2017 №95 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення: молодшого сержанта ОСОБА_1 (Г-025210), молодшого інструктора (снайпера) групи снайперів окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України, звільненого за підпунктом «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби на підставі наказу начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 18.04.2017 № 21 о/с у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу, 21 квітня 2017 року та направлено на військовий облік до Олександрійського міського військового комісаріату Кіровоградської області. Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 04.07.2014 № 638 виплачено: премію за період з 1 по 21 квітня 2017 року в розмірі 650 % посадового окладу; одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Згідно з Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затверджено наказом МВС України від 23.01.2015 № 72, виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 100 % місячного грошового забезпечення зі по 21 квітня 2017 року. Вислуга років для виплати відсоткової надбавки за вислугу років станом на 21.04.2017 складає: у календарному обчисленні: 03 роки 05 місяців 16 днів; у пільговому обчисленні: 04 роки 02 місяці 22 дні. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (із змінами). Інструкції про порядок обліку вислуги років для призначення пенсії за період протягом якого військовослужбовець Національної гвардії України брав участь в антитерористичній операції, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 12.12.2014 № 500: зараховано на пільгових умовах вислугу років для призначення пенсії (один місяць служби за три місяці) молодшому сержанту ОСОБА_1 , молодшому інструктору (снайперу) групи снайперів окремого загіну спеціального призначення, який брав участь в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення: з 25.11.2015 по 13.12.2015, з 02.08.16 по 02.09.2016 місто Маріуполь Донецької області. Підстава: припис від 21.04.2017 № 12, витяг з наказу НЦТУ від 18.04.2017 № 21 о/с.
Посилаючись на наведені обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР визначені види відпусток (далі - Закон України «Про відпустки»).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-VIII, який набрав чинності 6 червня 2015 року, Закон України «Про відпустки» доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин викладена в наступній редакції: «Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік».
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Частиною 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно з абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Частиною 18 ст. 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
В силу вимог ч. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та «;Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім цього, в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.
Разом із цим Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз наведених норм чинного законодавства України (на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу) свідчить про те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Аналогічна позиція наведена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), та постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) провадження № 11-550заі19.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з з 09.10.2015 по 21.04.2017 роки. У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.04.2017 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку відповідачем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Також дане питання не врегульовано й іншими нормативними актами.
Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 21.04.2017, тоді як, фактичний розрахунок (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) не проведено, оскільки відповідач закон розумів так, що позивач не має права на таку виплату.
Однак, позивач, вважаючи його права порушеними, звернувся до суду з даним позовом про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.
При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, яка, в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017 року.
Зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 21.04.2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 21.04.2017 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник