Справа № 820/1713/18
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2020-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 квітня 2020 року

Київ

справа №820/1713/18

адміністративне провадження №К/9901/68720/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року (суддя - Кухар М.Д.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року (головуючий суддя - Зеленський В.В., судді: Чалий І.С., Калита О.М.) у справі №820/1713/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі також - відповідач, ГУНП в Харківській області), начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області генерала поліції третього рангу Беха Олега Володимировича (далі також - начальник ГУНП в Харківській області Бех О.В.) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ГУНП в Харківській області та начальника ГУНП в Харківській області Беха О.В. у якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Харківській області Беха О.В. №62 від 18 січня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення на заступника командира взводу № 2 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 у вигляді звільнення з посади, та поновити його на вказаній посаді;

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Харківській області Беха О.В. №360 від 03 квітня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення на заступника командира взводу № 2 батальйону конвойної служби ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 у вигляді звільнення з Національної поліції України, та поновити його на службі в Національній поліції України;

- стягнути з ГУНП в Харківській області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваними наказами його було протиправно притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарні стягнення у вигляді звільнення (спочатку з посади, а згодом - з Національної поліції України) оскільки вказані в них порушення службової дисципліни він не вчиняв. Позивач також звертає увагу на порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування та порядку накладення дисциплінарного стягнення, що полягають, зокрема, у недоведені вини позивача.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що фактичні обставини вчинення позивачем порушень, покладених в основу спірних наказів, не свідчать про існування формальних порушень під час службового розслідування та є достатньою підставою для їх скасування.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументи позивача полягають у тому, що проведення службового розслідування було здійснено з численною кількістю процедурних порушень, що ставить під сумнів законність та правильність висновку службового розслідування від 03 квітня 2018 року, зокрема, у проведені службового розслідування приймала участь особа, яка була підпорядкована позивачу - старший інспектор групи кадрового забезпечення батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області капітан поліції Харін А.С . Також, скаржник зазначає, що оскільки його окрему групу дислоковано не до іншого населеного пункту, а за іншою адресою у місті Харкові, а тому фактично на підставі наказу ГУНП в Харківській області №409 від 21 квітня 2017 року окрему групу не відрядженно, і вона так і залишилась перепідпорядкованою (на підставі наказу №122 від 27 січня 2017 року). У зв`язку з цим, на думку позивача, припинення дії наказу №409 від 21 квітня 2017 року не стосувалось окремої групи працівників, під його керівництвом.

ГУНП в Харківській області подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення без змін. Відповідач зауважує, що посилання позивача на порушення порядку проведення службового розслідування є безпідставним, оскільки службове розслідування проводилось у складі комісії, а капітан поліції Харін А.С. не був підлеглим позивачу.

Рух касаційної скарги

21 грудня 2018 року касаційна скарга позивача надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Желтобрюх І.Л., суддів Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 21 червня 2019 року № 803/0/78-19, у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л., (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), що унеможливлює її участь у розгляді справи, визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя, Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходив службу в Батальйоні поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - БПОП ГУНП в Харківській області).

Національною поліцією України листом від 25 січня 2017 року № 14/01/10-777 було повідомлено про виниклу необхідність відрядження працівників ГУНП в Харківській області до управління оперативних розробок, а саме: в розпорядження начальника відділу оперативних розробок у східному регіоні (м. Харків) управління оперативних розробок Департаменту карного розшуку Національної поліції України (далі - начальник відділу УОР ДКР НПУ), в тому числі майора ОСОБА_1 .

На виконання вищевказаного листа (вказівки), наказом ГУ НП в Харківській області № 122 від 27 січня 2017 року «Про тимчасове перепідпорядкування частини особового складу ГУНП в Харківській області» (далі - наказ №122), на період з 27 січня 2017 року до окремого наказу підпорядкувати, для виконання службових завдань з забезпечення правопорядку і публічної безпеки в місцях масового перебування громадян і на об`єктах критичної інфраструктури, начальнику відділу УОР ДКР НПУ полковнику Черьомухіну М .П . окрему групу під керівництвом майора поліції ОСОБА_1 .

Старшим окремої групи призначено - майора поліції ОСОБА_1 заступника командира БПОП ГУНП в Харківській області. Місцями дислокації особового складу окремої групи визначено: приміщення БПОП ГУНП в Харківській області, каб. № 422, в Управлінні карного розшуку ГУНП Харківської області по вул. Ярославській, 1/29, у м. Харкові; приміщення першого поверху будівлі з прилеглим двором по вул. Ковтуна, 36 у м. Харкові . В розпорядження особового складу окремої групи було передано службові автомобілі, закріплені за БПОП ГУНП в Харківській області, наказано забезпечити видачу озброєння та спецзасобів, пального та іншого матеріально-технічного забезпечення.

В подальшому, наказом ГУНП в Харківській області №409 від 21 квітня 2017 року «Про відрядження особового складу ГНП в Харківській області» (далі - наказ №409) на період з 20 квітня 2017 року до окремого наказу окрему групу під керівництвом ОСОБА_1 відряджено в розпорядження начальника відділу УОР ДКР НПУ полковника поліції Черьомухіна М.П .

Вказаним наказом було змінено особовий склад групи та кількісний склад автомобілів, наданих в розпорядження особового складу групи. Крім того, формулювання «підпорядкування» змінено на відрядження.

Наказом ГУ НП в Харківській області № 1416 від 12 жовтня 2017 року «Про заходи щодо дотримання штатної дисципліни» (далі - наказ №1416) припинено дію наказів та доручень ГУНП про відрядження працівників до апарату Головного управління, інших підрозділів, які були видані до 20 вересня 2017 року у зв`язку з поширенням випадків використанням особового складу ГУНП не за прямим призначенням.

28 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав рапорт командирові БПОП ГУНП в Харківській області Захаренку О.І. про безпідставне залучення особового складу групи, до виконання доручень, не пов`язаних із завданнями, покладеними на зазначену групу.

Цього ж дня, командиром БПОП ГУНП у Харківській області Захаренком О.І. доручено начальнику штабу Лук`янову В.М. ознайомити позивача з наказом №1416 про припинення дії наказів про відрядження. Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 06 грудня 2017 року.

01 грудня 2017 року командиром БПОП ГУНП у Харківській області Захаренком О.І. видано доручення № 2101/119-21/01-2017 щодо повернення ОСОБА_1 , до місця дислокації БПОП ГУНП в Харківські області за адресою м. Харків, вул. Карпівська, 3 автомобілів, переданих в розпорядження особовому складу групи, яку очолював ОСОБА_1 , а також ключів та карток-замісників, дорожніх листів. Перевірити відповідність технічного стану транспортних засобів, про що особисто повідомити рапортом до 09 грудня 2017 року. Із вказаним дорученням позивача ознайомлено.

07 грудня 2017 року позивачем було подано рапорт про помилкове ототожнення керівництвом БПОП ГУНП у Харківській області наказу ГУНП в Харківській області №1416 стосовно працівників відряджених у територіальні підрозділи ГУНП, з працівниками підпорядкованими центральному органу управління Національної поліції України, внаслідок чого керівництво дійшло хибного висновку щодо припинення дії наказу №122.

У зв`язку з невиконанням позивачем наказу ГУНП в Харківській області № 1416, доручення командира БПОП ГУНП в Харківській області від 01 грудня 2017 року № 2101/119-21/01-2017 та ігнорування усних наказів командира БПОП ГУНП в Харківській області, командиром Захаренком О.І. було направлено рапорт про те, що позивач систематично порушує службову дисципліну.

Відповідачем видано наказ від 14 грудня 2017 року №1738 про проведення службового розслідування.

За результатами службового розслідування було встановлено і підтверджено порушення службової дисципліни з боку заступника командира БПОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 , внаслідок чого ГУНП в Харківській області видано наказ № 62 від 18 січня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника командира БПОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 » про притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.

На виконання вищевказаного дисциплінарного стягнення, ГУ НП у Харківській області видало наказ № 37 о/с від 16 лютого 2018 року, відповідно до якого позивача відповідно до п. 3 частини першої статті 65 Закону України «Про національну поліцію України» переміщено на посаду заступника командира взводу № 2 батальйону конвойної служби ГУНП в Харківській області, звільнивши з посади заступника командира БПОП ГУНП в Харківській області.

В послідуючому, наказом начальника ГУНП в Харківській області Беха О.В. № 360 від 03 квітня 2018 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника командира взводу № 2 батальйону конвойної служби ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 » притягнуто останнього до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з Національної поліції України.

Не погодившись з наказами №62 від 18 січня 2018 року та № 360 від 03 квітня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі також - Закон № 580-VIII).

Відповідно до статті 2 Закону № 580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною першою статті 8 Закону № 580-VIII передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частина друга статті 19 Закону № 580-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється, зокрема, на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 23 грудня 2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» на поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Приписами статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22 лютого 2006 року (далі - Дисциплінарний статут, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов`язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника. Накази повинні бути законними, зрозумілими і виконуватися беззаперечно, точно та у визначений строк.

За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом (частина перша статті 5 Дисциплінарного статут).

За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку. У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Статтею 8 Дисциплінарного статуту визначено, що начальник несе персональну відповідальність за стан службової дисципліни і повинен постійно його контролювати. Начальник зобов`язаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики, розвивати і підтримувати в підлеглих свідоме ставлення до виконання службових обов`язків, честь і гідність, заохочувати розумну ініціативу, самостійність, старанність у службі, уміло застосовувати заходи дисциплінарного впливу.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Положеннями статті 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідно до функціональних обов`язків, які були затверджені командиром БПОП ГУНП в Харківській області 06 січня 2015 року, та з якими ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис, заступник командира БПОП ГУНП в Харківській області відповідає за забезпечення оперативно-службової діяльності підрозділу, його постійну готовність до виконання завдань по забезпеченню публічної безпеки, використання сил і засобів за призначенням; за результати їх роботи, комплектування, службову, бойову, фізичну підготовку, дисципліну і морально-психологічний стан особового складу, зберігання і використання зброї, боєприпасів, автомототранспорту, іншої техніки, спеціальних і індивідуальних засобів захисту. Позивач зобов`язаний виконувати покладені на нього функціональні обов`язки, зокрема обов`язки з питань дотримання дисципліни і законності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою притягнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні або в неналежному виконанні працівником покладених на нього трудових або службових обов`язків. Для притягнення осіб рядового і начальницького складу до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину особи повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Отже, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування. Вирішуючи такі спори, суд має виходити з обставин, встановлених службовим розслідуванням, характеру проступку, мотивів, за яких його вчинено та якими доказами це підтверджується.

Перевіряючи обставини справи суди встановили, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення слугував висновок службового розслідування від 12 січня 2018 року про порушення службової дисципліни, а саме: невиконання ОСОБА_1 вимог наказу ГУНП в Харківській області від 12 жовтня 2017 року №1416 та доручень БПОП ГУНП в Харківській області від 28 листопада 2017 року №2075/119-21/01-2017 та від 01 грудня 2017 року № 2101/119-21/01-2017.

Так, за результатами проведеного службового розслідування було встановлено порушення ОСОБА_1 вимог частин третьої і п`ятої статті 4, статті 7, частин першої і четвертої статті 8 Дисциплінарного статуту, пунктів 1,2 частини першої статті 18 Закону України «Про національну поліцію», пункту 3 розділу І Правил носіння однострою поліцейських, затверджених наказом МВС України від 19 серпня 2017 року№718, Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом НПУ від 07 вересня 2017 №757, що виразились у невиконанні командиром майором міліції ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків, невиконання наказу від 12 жовтня 2017 року №1416 ГУНП в Харківській області (старший прямий начальник) та доручень свого безпосереднього начальника БПОП ГУНП в Харківській області від 28 листопада 2017 року №2075/119-21/01-2017 та від 01 грудня 2017 року № 2101/119-21/01-2017.

Допущення позивачем вказаних порушень підтверджено наявними в матеріалах справах доказами, а саме поясненнями інших працівників підрозділу, журналами реєстрації звернень громадян та відповідей на їх звернення, поясненнями позивача щодо подання зошитів зі службової підготовки та індивідуальних планів.

Суд першої та апеляційної інстанцій зазначили, що відповідно до наказу №122 прямим безпосереднім начальником ОСОБА_1 був Черьомухін М.П . Водночас, позивач не був виключений зі штату БПОП ГУНП в Харківської області та не був підпорядкований центральному органу Національної поліції України, а отже накази ГУНП в Харківській області, як вищестоящого органу (старший прямий начальник) є обов`язковими для виконання особовим складом.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що після видання наказу відповідача №1416 весь склад окремої групи, керівником якої був ОСОБА_1 , повернувся на місце постійного проходження служби окрім позивача, даний факт підтверджує невиконання останнім наказу старшого прямого начальника - ГУНП в Харківській області.

З огляду на викладене, оскільки висновком службового розслідування встановлено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність наказу ГУНП в Харківській області від № 62 від 18 січня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора поліції ОСОБА_1 та звільнення його з посади заступника командира взводу № 2 БПОП ГУНП в Харківській області.

Підстав для скасування вказаного наказу не має.

Що стосується оспорюваного наказу №360 від 03 квітня 2018 року, Верховний Суд зазначає наступне.

Службовим розслідуванням 03 квітня 2018 року за фактом невиходу на службу заступника командира взводу №2 БКС ГУНП в Харківській області встановлено, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному до 01 лютого 2018 року та мав стати до роботи 02 лютого2018 року. Однак, 02 лютого 2018 року, 05 лютого 2018 року та 06 лютого 2018 року позивач був відсутній на службі, без поважних причин, а з`явився на службу лише 07 лютого 2018 року після 16:00 години. Вказані події свідчать про допущення ОСОБА_1 порушення службової дисципліни, що виразилось у відсутності на службі без поважних причин, тобто прогулах.

У відповідності до частини дванадцятої статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ у разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

Станом на дату видання наказу про звільнення з Національної поліції позивач мав дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 прогулом вважається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого часу так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що факт вчинення позивачем порушень зазначених у наказі №360 від 03 квітня 2018 року знайшов своє підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції, та в суді апеляційної інстанції, а тому такий наказ також відповідає чинному законодавству, і підстав для його скасування не має.

Доводи на які посилається позивач у касаційній скарзі про те, що у проведені службового розслідування 03 квітня 2018 року приймала участь особа, яка була підпорядкована позивачу, колегія суддів відхиляє, оскільки єдиним та прямим керівником старшого інспектора Харіна А.С. є командир БПОП ГУНП в Харківській області, а не позивач.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду не встановила неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій та погоджується з їх висновками, що факт вчинення позивачем порушень службової дисципліни зазначених у наказах № 62 від 18 січня 2018 року та №360 від 03 квітня 2018 року знайшли своє підтвердження, висновками службових розслідувань встановлено та доведено вину ОСОБА_1 , процедуру проведення службового розслідування дотримано, а тому спірні накази, прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інші аргументи, якими позивач обґрунтовує свою касаційну скаргу, стосуються фактичних обставин справи, доказів, на підставі яких встановлено ці обставини, та правової оцінки, яку надали їм суди. Зважаючи на межі касаційного перегляду справи та повноваження касаційного суду на цій стадії достатніх та обґрунтованих підстав для того, щоб вважати висновки судів в даній справі помилковими, немає і аргументи позивача їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX та статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі №820/1713/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько ,

А.Г. Загороднюк,

Судді Верховного Суду