Справа № 520/3535/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

27.04.2020 р. справа №520/3535/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у письмовому провадженні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа -Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф ) Тетяни Леонідівни , Акціонерне товариство "Банк Форвард",
провизнання протиправною та скасування постанови, -
встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, боржник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60452975 від 30.10.2019р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва не мав законних підстав для відкриття виконавчого провадження, оскільки боржник за виконавчим провадженням не мав на території міста Києва ані майна, ані роботи, ані місця проживання (перебування).

Відповідач, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва п. Павелків (Вольф ) Тетяна Леонідівна (далі за текстом - владний суб`єкт, приватний виконавець), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що у заяві стягувача про примусове виконання виконавчого документу були указані відомості про знаходження майна боржника (грошових коштів) на території м. Києва.

Третя особа, АТ "Банк Форвард", правом на письмове висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог не скористалася.

Відзив на позов надійшов до суду 24.04.2020р.

Від позивача до суду 23.04.2020 р. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

08.10.1999р. місце проживання заявника було зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 .

22.08.2019р. заявника було знято з реєстрації місця проживання.

Зареєстрованим місцем проживання заявника з 26.03.2020р. є АДРЕСА_3 .

Отже, у період 22.08.2019р.-26.03.2020р. заявник взагалі не мав зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання на території України.

20.09.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області - п. Незнайко Н.М. відносно заявника як боржника за кредитним договором №986474764 від 25.07.2012р. було вчинено виконавчий напис №577 на суму боргу - 69.625,53грн.

04.10.2019р. письмовою заявою про примусове виконання рішення (загаданого вище виконавчого напису) стягувач, АТ "Банк Форвард" звернувся до відповідача - приватного виконавця виконавчого округу м. Київ п. Вольф Тетяни Леонідівни.

У тексті означеної заяви стягувач зазначив, що майно боржника у вигляді грошових коштів на рахунку розміщено на території м. Києва.

30.10.2019р. відповідачем було видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60452975.

Не погодившись із відповідністю закону постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, котрі клались на підставі установлених обставин спору підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу ч. 7 ст. 6 КАС України та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» даний припис Основного Закону України у повній мірі поширюється на владну управлінську діяльність приватних виконавців у сфері виконавчого провадження.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII).

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У свою чергу ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження» (ч.1 ст.27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до ч.3 ст.22, п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України. Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України. У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частинами 2 і 4 ст.24 Закону № 1404-VIII встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч.ч. 3, 7 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Як вже зазначалось судом вище, ч.ч.1, 2, 4 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Отже, за виключно за вибором стягувача заява про примусове виконання рішення може бути подана: 1) до органу Державної виконавчої служби України за місцем проживання боржника; 2) до органу Державної виконавчої служби України за місцем перебування боржника, 3) до органу Державної виконавчої служби України за місцем роботи боржника; 4) до органу Державної виконавчої служби України за місцем знаходження майна боржника; 5) чи до приватного виконавця того приватного виконавчого округу, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місце проживання боржника, місце перебування боржника, місце роботи боржника, майно боржника;

При цьому, у розумінні ч.1 ст.190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

У свою чергу за визначенням ч.1 ст.179 названого кодексу річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

З огляду на зміст ст.ст.191 та 192 Цивільного кодексу України суд не знаходить підстав для висновку про те, що гроші (кошти) не належать до майна.

Відповідно до п.3.1 ст.3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Як зазначено у ч.3 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Між тим, чинним законом не передбачено ані повноважень державного виконавця (рівно як і приватного виконавця) на перевірку достовірності та правдивості матеріалів звернення стягувача з приводу місця проживання, перебування, роботи, знаходження майна боржника, ані способу та приводу реалізації таких повноважень.

Тому дії виконавця стосовно сприйняття повідомлених стягувачем відомостей та поданих стягувачем документів у якості достовірних та правдивих не суперечать закону.

До того ж суд зважає на те, що обставини місця відкриття виконавчого провадження за загальним правилом об`єктивно не здатні самі по собі спричинити порушення суб`єктивних прав особи боржника або призвести до порушення матеріального інтересу боржника у виконавчому провадженні.

Вирішуючи спір, суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Оскільки в матеріалах звернення стягувача знаходились відомості про належність боржнику майна на рахунку, відкритому у юридичній особі, місцезнаходження якої територіально припадає на місто Київ, то діяння приватного виконавця з приводу відкриття виконавчого провадження не можуть бути визнані судом такими, що суперечать закону.

При цьому, суд додатково зважає, що згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Підстави для прийняття рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження викладені законодавцем у ч.1 ст.26 цього ж закону.

Такі ж самі вимоги поширюються і на приватного виконавця.

Правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування положень ст.ст.19, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження» в частині юридичних наслідків достовірності відомостей заяви стягувача про прийняття виконавчого документа до примусового виконання викладені у постанові від 23.01.2019р. по справі №820/838/17 (адміністративне провадження №К/9901/20155/18) і полягає у тому, що у виконавця відсутній обов`язок перевірки правдивості викладених стягувачем відомостей, зокрема, про місце знаходження боржника.

З огляду на положення ч.5 ст.242 КАС України окружний адміністративний суд не знаходить підстав для залишення даного висновку Верховного Суду поза увагою при відправленні правосуддя у цій справі.

Окремо суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 27.12.2019р. у справі №905/584/19, де указано про те, що наявність коштів на банківському рахунку не повинна встановлюватись саме на момент відкриття виконавчого провадження, оскільки відповідно до приписів п.21 ч.3 ст.18 Закону виконавець лише під час здійснення виконавчого провадження (тобто вже після його відкриття) має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника.

Звідси слідує, що саме на час настання події відкриття виконавчого провадження стягувач не повинен доводити, а виконавець перевіряти реальності та достовірності (окрім випадків явного та очевидного наміру на зловживання) обставин, будь-якою мірою дотичних до таких юридично значимих факторів як: місце проживання боржника, місце знаходження боржника, місце роботи боржника, місце знаходження, структура та належність майна.

Тому, і факт фізичної наявності на рахунку у банку коштів не має значення у контексті прийняття приватним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження

З цих міркувань наведені заявником доводи не доводять невідповідності закону оскарженого рішення приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Однак, оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у період 22.08.2019р.-26.03.2020р. (тобто на час прийняття приватним виконавцем оскарженого рішення) заявник взагалі не мав зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання на території України.

Наведена обставина у контексті даного спору виключає ймовірність порушення приватним виконавцем прав та інтересів заявника як боржника у виконавчому провадженні, адже обставини існування рахунку в установі банку на території міста Києва заявником не спростовані, обставини реальності боргу не спростовані, обставини відповідності закону виконавчого напису нотаріуса під сумнів не поставлені.

Сама лише по собі обставина місця дислокації виконавця об`єктивно не здатна спричинити порушення прав та інтересів особи як боржника у виконавчому провадженні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі 27 квітня 2020 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення).

Суддя Сліденко А.В.