Справа № 500/623/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/623/20

27 квітня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Суп Мар`яну Богданівну звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.02.2020 № 19-1395/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Пробіжнянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області.

Позов обґрунтовано протиправністю оскаржуваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.02.2020 про відмову позивачці у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою через відсутність підстав для цього, визначених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), наказ не містить належного фактичного і юридичного обґрунтування. Також відповідач встановив додаткові умови реалізації права на земельні ділянки сільськогосподарського призначення - проведення інвентаризації земель, від результатів якої залежатиме прийняття рішення щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Оскаржуване рішення Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позивачка вказує, що нею дотримані передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою, а тому вважає, що належним і ефективним способом захисту буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання такого дозволу.

Ухвалою суду від 06.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 01.04.2020.

24.03.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні (а.с.18-21). В обґрунтування заперечень посилається на те, що при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації, уповноважений на це орган в контексті положень частини сьомої статті 118 ЗК України повинен перевірити: наявність викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (частина шоста статті 118 ЗК України); відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 ЗК України); чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 ЗК України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина третя статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»); чи не порушуватиме бажане місце розташування земельної ділянки вимог раціональної організації території (шляхом створення черезсмужжя) та компактності землекористування (у разі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) (частина друга статті 29 ЗК України).

Відповідач вказує, що при вивченні поданих позивачкою документів, а також Проекту формування території і встановлення меж Пробіжнянської сільської ради Чортківського району 1993 року та матеріалів корегування встановлено, що земельний масив у якому ОСОБА_1 бажає отримати земельну ділянку належать до земель запасу, заболочені землі.

Разом з тим, земельна ділянка не сформована і не вбачається можливим встановити цільове призначення земельної ділянки та категорію земель (землі сільськогосподарського призначення чи землі водного фонду) та відповідно визначити розпорядника земель відповідно до вимог статті 122 ЗК України. Повноваженнями щодо розпорядження землями водного фонду наділені обласні державні адміністрації.

Також відповідач наводить положення Закону України «Про землеустрій» в частині проведення інвентаризації земель та вказує, що проведення інвентаризації земельного масиву, у якому позивачка бажає отримати земельну ділянку, дозволить встановити межі та розміри земельного масиву, отримати інформацію щодо кількості та якості земель, їхнього стану, встановити категорію земель (землі сільськогосподарського призначення чи водного фонду), обґрунтувати та забезпечити досягнення раціонального землекористування та забезпечити розпорядження землями в межах повноважень, встановлених статтею 122 ЗК України.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило.

Ухвалою суду від 01.04.2020 розгляд справи відкладено до 15.30 год 27.04.2020 через неприбуття учасників справи (їх представників), причини неприбуття визнано поважними з огляду на оголошення карантину на території України та рекомендації Ради суддів України №19рс-186/20 від 16.03.2020.

У судове засідання, призначене на 27.04.2020, учасники справи не прибули, разом з тим від представника позивача та відповідача надійшли клопотання від 27.04.2020 та 14.04.2020 відповідно про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини третьої статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відтак, судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розгляд справи здійснювався відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

31.01.2020 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_1 від 30.01.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу, землі сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території Пробіжнянської сільської ради Чортківського району (а.с.31).

До заяви долучена копія паспорта заявниці та викопіювання з зазначенням місця розташування земельної ділянки.

21.02.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області прийнято наказ № 19-1395/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу, землі сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території Пробіжнянської сільської ради Чортківського району на підставі частини сьомої статті 118 ЗК України «у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам статей 1, 2 та 35 Закону України «Про землеустрій», частини четвертої статті 36 Закону України «Про охорону земель» та статті 164 ЗК України, так як зазначене громадянином на викопіюванні місце знаходження земельної ділянки не забезпечує раціональної системи землеволодіння і землекористування, що підлягає упорядкуванню відповідно до затвердженої документації із землеустрою, шляхом здійснення інвентаризації земель, що дозволить обґрунтувати та забезпечити досягнення раціонального землекористування».

Зміст оскаржуваного наказу містить посилання на статті 15-1, 22, 33, 116, 118, 121, 122 ЗК України, Закон України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр», «Про особисте селянське господарство», Закону України «Про охорону земель», Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, від 12.11.2019 № 285.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, оформленою наказом від 21.02.2020, позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд, зважаючи на предмет позову, перевіряє чи оскаржувана відмова відповідача прийнята у відповідності до зазначених вище умов.

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 ЗК України).

Відповідно до підпункту «б» частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

Згідно з частинами першою - другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Як встановлено підпунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення селянського господарства в розмірі не більше 2,00 гектара.

Частиною шостою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, від 12.11.2019 № 285 (чинне на час прийняття оскаржуваного наказу) Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, у даному випадку відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

В свою чергу, системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №520/8576/18 та враховуються судом при вирішення даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Отже, суд надає оцінку підставам відмови у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою з огляду на положення частини сьомої статті 118 ЗК України.

Як убачається з оскаржуваного наказу підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою є те, що «місце знаходження земельної ділянки не забезпечує раціональної системи землеволодіння і землекористування, що підлягає упорядкуванню відповідно до затвердженої документації із землеустрою, шляхом здійснення інвентаризації земель, що дозволить обґрунтувати та забезпечити досягнення раціонального землекористування».

Виходячи зі змісту відзиву, де відповідач пояснює таку підставу відмови, слідує, що масив, в якому бажає отримати у власність земельну ділянку позивачка, потребує проведення інвентаризації, оскільки орган держгеокадастру не може достеменно встановити чи відноситься така земельна ділянка до земель сільськогосподарського призначення чи до земель водного фонду. При цьому відповідач оперує даними Проекту формування території і встановлення меж Пробіжнянської сільської ради Чортківського району 1993 року.

До відзиву відповідач долучив графічний матеріал до цього Проекту, проте з такого графічного матеріалу не вбачається, що обрана ОСОБА_1 земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Крім того, з відомостей цього Проекту вбачається, що в межах позначеної рибомеліоративної зони виділені і сформовані земельні ділянки.

Статтею 35 Закону України «Про землеустрій» (на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі) встановлено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку.

Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України.

Інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення проводиться з такими особливостями:

а) підставою для проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення є: для земель державної власності - рішення органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою; в інших випадках - рішення сільської, селищної, міської ради, на території якої знаходиться масив;

б) при проведенні інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення здійснюються заходи щодо: внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сформовані земельні ділянки, відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру; формування невитребуваних (нерозподілених) земельних ділянок; формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення під польовими дорогами; формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення під полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, які обмежують масив та земельні ділянки, розташовані уздовж масиву.

За результатами проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення відомості про такий масив та про земельні ділянки, розташовані в ньому (у разі їх формування або за відсутності відомостей про них у Державному земельному кадастрі), вносяться до Державного земельного кадастру, про що замовник документації із землеустрою письмово повідомляє власників та користувачів земельних ділянок.

Частина четверта статті 36 Закону України «Про охорону земель» встановлює, що черезсмужжя та конфігурація земельних ділянок, що створюють перешкоди в ефективному їх використанні і здійсненні природоохоронних заходів, а також порушують ландшафтну цілісність території, підлягають упорядкуванню відповідно до затвердженої документації із землеустрою.

Стаття 164 ЗК України «Зміст охорони земель» (на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі) визначає, що охорона земель включає: а) обґрунтування і забезпечення досягнення раціонального землекористування; б) захист сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб; в) захист земель від ерозії, селів, підтоплення, заболочування, вторинного засолення, переосушення, ущільнення, забруднення відходами виробництва, хімічними та радіоактивними речовинами та від інших несприятливих природних і техногенних процесів; г) збереження природних водно- болотних угідь; ґ) попередження погіршення естетичного стану та екологічної ролі антропогенних ландшафтів; д) консервацію деградованих і малопродуктивних сільськогосподарських угідь. Порядок охорони земель встановлюється законом.

Відтак, оскаржуваний наказ не містить належного фактичного і юридичного обґрунтування того, що «...зазначене громадянином на викопіюванні місце знаходження земельної ділянки не забезпечує раціональної системи землеволодіння і землекористування».

Також суд погоджується з мотивацією позивачки про те, що статтею 118 ЗК України не передбачено, що наданню дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність передує процедура інвентаризації земель. Відтак, відмовляючи у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, відповідач фактично прийняв рішення, яким безпідставно обмежив ОСОБА_1 у реалізації її прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, встановивши додаткові умови реалізації права на отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення - проведення інвентаризації земельної ділянки.

Відсутність технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель не є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок так і наданні їх у власність чи в користування в розумінні статей 116, 118 ЗК України.

Оскаржувана відмова не відповідає тим підставам, які визначені у частині сьомій статті 118 ЗК України.

Крім того, положення статті 164 ЗК України та частини четвертої статті 36 Закону України «Про охорону земель», статей 1, 2 та 35 Закону України «Про землеустрій», на які посилався відповідач у спірному наказі (які наведені вище) не спрямовані на регулювання спірних відносин, а тому оскаржуване рішення Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області не відповідає критеріям правомірності та обгрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень в контексті статті 2 КАС України.

Відтак, наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.02.2020 № 19-1395/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким позивачці необґрунтовано відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, площею 2,0 га, слід визнати протиправним та скасувати.

Вирішуючи питання щодо іншої позовної вимоги - про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га, то суд враховує, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частини четверта статті 245 КАС України).

У даному випадку повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною сьомою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Такі повноваження не є дискреційними (такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №2040/6320/18).

У свою чергу, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

В матеріалах справи не містяться докази, чи дотримано позивачкою усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Відтак, способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із прийняттям відповідного владного рішення.

Також суд враховує, що згідно з постановами Верховного Суду від 19.06.2018, 24.01.2019, 15.08.2019 у справах №№ 806/2687/17, 806/2981/17, 806/3097/17 суд постановив рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила таке.

«Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою».

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу. При цьому суд зазначає, що при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №806/2540/17.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка сплатила судовий збір 1681,60 грн, що підтверджуються квитанцією від 02.03.2020 №48154916 (а.с.7).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивачки необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто 840,80 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.02.2020 № 19-1395/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Пробіжнянської сільської ради Чортківського району Тернопільської області з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 (село Товстеньке, Чортківський район, Тернопільська область, 48521, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області (вулиця Лисенка, 20а, місто Тернопіль, 46021, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 27.04.2020.

Суддя Чепенюк О.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя Чепенюк О.В.