Справа № 640/1947/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2020 року м. Київ № 640/1947/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач), в якому просила: визнати недійсним податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю податкового повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17, згідно якого відповідач визначив позивачці до сплати суми грошового зобов`язання з транспортного податку за 2015 рік у розмірі по 25 000 грн. Позивачка зазначає, що нарахування їй відповідачем транспортного податку за 2015 рік було здійснено всупереч вимог пп. 12.3.4 п. 12.3, п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України. А саме, транспортний податок у місті Києві встановлений рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011№242/5629», яке було офіційне оприлюднене вже після 15.07.2014, а тому в силу пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України положення цього рішення підлягають застосуванню з метою оподаткування не раніше наступного бюджетного періоду, що настав за плановим (2015 роком), - тобто не раніше 2016 року. З наведених мотивів позивачка заперечує правомірність дій податкового органу щодо нарахування їй транспортного податку за період 2015 рік. Крім того, у тексті свого позову позивачка повідомила про отримання оспорюваного податкового повідомлення-рішення лише у вересні 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2019 відкрито провадження у справі №640/1947/19 за вказаним позовом та дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмовому провадженні).

У встановлений судом строк від представника відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду. Свої заперечення проти позову та клопотання відповідач мотивував тим, що ОСОБА_1 пропущено встановлений ст. 102 Податкового кодексу України 3-річний (1095 днів) строк на оскарження до суду податкового повідомлення-рішення. Представник відповідача вважає, що в розумінні норм п. 42.2 ст. 42, п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податку (позивачці) 03.08.2015. А саме, вказане податкове повідомлення-рішення було надіслане рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу платника, проте 03.08.2015 повернулося на адресу податкового органу неврученим з причини «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, відповідач вважає, що належний позивачці транспортний засіб є об`єктом оподаткування транспортним податком в розумінні пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, а позивачка - відповідно платником цього податку починаючи з 2015 року.

Дослідивши та проаналізувавши зміст клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд дійшов висновку про його нормативну необґрунтованість. Так, виходячи зі змісту норм п. 56.18 ст. 56 і ст. 102 Податкового кодексу України, ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду з позовом про оскарження рішення контролюючого органу обчислюється саме з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в ухвалі від 11.03.2019 у справі №1240/2739/18.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами пояснення позивачки про дату фактичного отримання нею податкового повідомлення-рішення, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з

Крім того, від представників сторін до суду надійшли відповідь на відзив та заперечення на такий відзив.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать наявні у справі матеріали, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля (тип - Універсал-В) марки «Lexus», модель « НОМЕР_2 », 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_3 з об`єм двигуна 3456 см3.

12.06.2015 ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за №6838-17, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік (ККДБ 18011001) у розмірі 25 000 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення було направлене за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , та 03.08.2015 повернулися неврученим.

20.06.2018 ОСОБА_1 сплатила суму транспортного податку у сумі 25 000 грн., що підтверджується наданою позивачкою копією квитанції №1183394 від 20.06.2015.

Поряд з цим, наприкінці серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДПС у м. Києві із заявою про надання копії документів, згідно яких було визначено суму транспортного податку за 2015 рік.

Своїм листом від 12.09.2018 №49978/н/26-15-13-10-22 Головне управління ДПС у м. Києві надіслало ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17.

Не погоджуючись з правомірністю такого рішення та діями контролюючого органу, позивачка звернулася із цим позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.2014 №71-VIII) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Згідно пп. 267.2.1 п. 267.2, пп. 267.3.1 п. 267.3ст. 267 ПК України об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно п. 267.4 ст. 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пп. 267.5.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

За змістом пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об`єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об`єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, із набранням з 1 січня 2015 року чинності вказаними положеннями ПК України, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та мають об`ємом циліндрів двигуна більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку (в редакції закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, відповідно до п. 8.1 ст. 8 цього Кодексу, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку, згідно ст. 9 ПК України, немає у переліку загальнодержавних податків та зборів. При цьому, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У ст. 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість, згідно пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України, є податок на майно, який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 ПК України (у редакції, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, за змістом наведених норм ПК України транспортний податок є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Відповідно до п. 8.3 ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків, зокрема, і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України, передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із пп. 12.3.3 п. 12.3 ст. 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, згідно п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим (пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Як встановлено судами, та не є спірним між сторонами, рішення ІІІ сесії VIII скликання Київської міської ради за №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629», яким до вказане рішення від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» було викладено в новій редакції (зокрема установлено транспортний податок і затверджено Положення про транспортний податок (додаток 2), - було прийнято 28.01.2015, тобто після 15 липня 2014 року. У зв`язку з цим суд вважає, що застосування контролюючим органом (відповідачем) його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року. Як наслідок, визначений відповідачем позивачу до сплати згідно податкового повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17 транспортний податок у сумі 25 000 грн. не може бути визнаний таким, що нарахований правомірно, та відповідно не являється обов`язковим до сплати.

Наведені висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, що наведена в його постановах від 26.06.2018 у справі № 816/744/16, від 12.06.2018 у справі №804/1200/16, від 13.02.2018 у справі №805/2715/16-а, від 28.12.2018 у справі №826/13516/16, від 16.04.2019 у справі №805/4436/16-а, від 28.01.2019 у справі №814/2498/15.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених .

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанцій (дублікат) від 31.01.2019 №0.0..1, ОСОБА_1 під час звернення до суду з цим адміністративним позовом сплатила судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги обсяг задоволених позовних вимог суд вказує про присудження на користь позивача відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Керуючись 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві (, адреса: 02068, м. Київ, вул. Кошиця, 3) про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві від 12.06.2015 №6838-17.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві (, адреса: 02068, м. Київ, вул. Кошиця, 3).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок