Справа № 1.380.2019.001042
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.001042 пров. № А/857/2853/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Іщук Л.П.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Ісканін Марії Стефанівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Гуликом А.Г., час проголошення судового рішення 13 год 16 хв у м. Львові, дата складання повного тексту судового рішення 09 грудня 2019 року) за адміністративним позовом Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року Національна академія Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі Національна академія, позивач) звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з його утриманням у зазначеному закладі вищої освіти у розмірі 126 676,38 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Ісканін М.С. подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою позов залишити без розгляду позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позов подано з пропуском встановленого строку звернення до адміністративного суду. Крім того, відповідача зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, за послуги, якими він не забезпечувався, а також зазначає, що ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника бойових дій та користується відповідними пільгами. Неправильне застосування норм матеріального права полягало у тому, що суд першої інстанції застоував до спірних правовідносин Порядок та умови надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової та вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 23.11.2016, а повинен був застосувати положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3351-ХІІ від 22.10.1993 (далі Закон №3351-ХІІ), як нормативного акту вищої юридичної сили.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом начальника Національної академії №31-КС від 20.07.2017 ОСОБА_1 зараховано на перший курс навчання та наказом №204 від 15.08.2017 зараховано до списків особового складу Національної академії та на всі види забезпечення, а на котлове з сніданку 16.08.2017

16.08.2017 між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії та відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу.

Наказом начальника Національної академії №72-КС від 25.07.2018 розірвано контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України з відповідачем у зв`язку з небажанням продовжувати навчання ОСОБА_1 (на підставі рапорту), відраховано з числа курсантів та звільнено з військової служби у запас.

Наказом начальника Національної академії № 187 від 25.07.2018 відповідача виключено зі списків особового складу Національної академії та знято з усіх видів забезпечення, а також зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії в сумі 130313,53 грн.

25.07.2018 Національною академією було складено та вручено ОСОБА_1 довідку-розрахунок №1151 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Національній академії, в сумі 130 313,53 грн, що підтверджується особистим підписом відповідача.

Згідно з даною довідкою-розрахунком до витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 в Національній академії належать, зокрема, грошове забезпечення 95 193 грн, продовольче забезпечення 25 686,24 грн, медичне забезпечення 133,50 грн, спожиті комунальні послуги та енергоносії 9300,79 грн.

За даними вказаної довідки-розрахунку, відповідач зобов`язувався сплатити обумовлену суму в строк до 25.08.2018.

Відповідач добровільно відшкодував частину витрат, пов`язаних з його утриманням в Національні академії в розмірі 3637,15 грн, що підтверджується його рапортом від 25.07.2018 та прибутковим касовим ордером №205 від 31.07.2018.

Оскільки відповідачем не були відшкодовані решта витрат на його утримання у закладі вищої освіти у добровільному порядку, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Національна академія розрахувала та довела розмір фактичних витрат, що підлягають відшкодуванню відповідачем, а тому доводи останнього, що позивач не надав належних документів, які підтверджують встановлення тарифів, на підставі яких здійснено відповідні розрахунки витрат на житлово-комунальні послуги для відповідача є безпідставними.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила наступне.

Статтями 3, 15 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство Оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України. Організаційно Збройні сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій. Фінансування Збройних сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно п.1.3 Положення Про вищі військові навчальні заклади, затвердженого наказом Міністерства оборони України №240 від 27.05.2015, вищий військовий навчальний заклад (далі - ВВНЗ) - вищий навчальний заклад державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації військових фахівців для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність.

Наказом Міністерства Оборони України №599 від 23.11.2018 було затверджено Статут Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, яким визначено, що академія є вищим навчальним закладом.

Згідно дефініції, наведеної у статті 19 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частинами 1, 6 статті 2, частинами 1, 2 статті 24, частинами 5, 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

До видів військової служби належить зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.

З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абз.4 ч.2 ст.23 цього Закону.

Початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Курсанти у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та у разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «і», «и» частини шостої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку (ч.10 ст.25 Закону №2232).

Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №964 від 12.07.2006 (далі - Порядок №964).

Згідно п.3, 6 Порядку №964, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням. Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю, зокрема, курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.

У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (п.7 Порядку №964).

Також даним Порядком та Порядком розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, МВС України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, СБУ №419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007 (далі - Порядок №419) передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ.

Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, зокрема витрат на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування, які провадяться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником продовольчої служби.

Витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ та вартість лікування у військових госпіталях.

Витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.

Колегією суддів встановлено, що відповідач є учасником бойових дій, має пільги для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон № 3551).

Так, Законом №3551 передбачено, що держава забезпечує учасникам бойових дій та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах. Державна цільова підтримка для здобуття професійно-технічної та вищої освіти надається у вигляді, зокрема, повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

З наведеного слідує, що учасники бойових дій мають пільги лише повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. В той час обумовлені Законом №3551 пільги не поширюються на відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, зокрема, витрат на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Водночас судом встановлено, що кошти які просить стягнути позивач не є вартістю навчання (освіти), а є вартістю утримання у навчальному закладі.

Відтак, на стягнення таких коштів, які просить стягнути позивач не поширюються пільги, встановлені для учасників бойових дій Законом №3551.

Згідно п.7-8 Порядку №964 у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку, а сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги на предмет порушення строку звернення до адміністративного суду та наявності поважних причин для його поновлення, судом апеляційної інстанції враховано наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 цієї статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені ст.123 КАС України, якою передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За змістом частини третьої цієї статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як видно з матеріалів справи, предметом даного позову є стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного у розмірі 130313,53 грн.

Згідно довідки-розрахунку №1151 від 25.07.2018, відповідач зобов`язувався оплатити суму витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти в касу або на рахунок Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного до 25.08.2018.

Пунктом 7 Порядку №964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Виходячи з положень наведених вище норм, перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у примусовому порядку, розпочався з 25.08.2018, тобто після закінчення строку на добровільну сплату витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом засобами поштового зв`язку 02.03.2019, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.

Спори щодо проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню норми ч.5 ст.122 КАС України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №804/285/16.

Таким чином, відносини сторін у спорі про відшкодування курсантом витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі відноситься до категорії справ, визначених ч.5 ст.122 КАС України, до яких встановлений місячний строк звернення до суду, оскільки у цій категорії справ виник спір з приводу відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвело до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, а тому цей спір стосується проходження відповідачем публічної служби, навіть якщо притягнення особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувалося після звільнення особи.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у грудні 2018 року Національна академія звернулася до Яворівського районного суду Львівської області з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Проте, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03.01.2019 було відмовлено відкритті провадження по справі №460/5922/18 у зв`язку з підвідомчістю такого спору адміністративному суду.

У постанові від 12.12.2018 по справі №804/285/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду (оприлюднена в ЄДРСР 03.01.2019) відступила від висновків, викладених у постановах від 14.03.2018 по справі №461/5577/15-ц, 31.10.2018 по справі №820/5761/15, вказавши, що такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Відтак, з урахуванням наведеної вище правової позиції, даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому, за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 по справі №205/8482/15-ц зміна правил щодо юрисдикції є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що початком строку звернення до адміністративного суду із заявленими позивачем у даній справі позовними вимогами вважається 03.01.2019, тобто дата оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень ,постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №804/285/16.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску строку звернення до суду з урахуванням оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень вище вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, позивач, знаючи про зміну судової практики 03.01.2019 звернувся до суду лише 02.03.2019, тобто через чотири місяці, що вказує на пропуск місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

Підстав неможливості звернення до суду у місячний строк, з дня коли позивачу стало відомо, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, останнім суду не було надано.

Аналогічна правова позиція в даній категорії справ викладена у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 по справі №140/721/19, від 21.02.2020 по справі №340/1019/19, від 28.02.2020 по справі №120/1560/19-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення з даним адміністративним позовом до суду пропущений позивачем без поважних причин.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що законодавче обмеження строку звернення до суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Отже, враховуючи ту обставину, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом та не наведено будь-яких обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку, колегія суддів приходить до висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позову без розгляду відповідно до ч.3 ст.123 КАС України.

З урахуванням положень частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України, як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставними та такими, що спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Згідно ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом восьмим частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2019, а адміністративний позов - залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Ісканін Марії Стефанівни задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року по справі № 1.380.2019.001042 скасувати.

Позовну заяву Національної академії Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 29.04.2020.