Справа № 826/17119/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Київ № 826/17119/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправними дії та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.07.2018,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач та/або контролюючий орган/ГУ ДФС у м. Києві) та просить суд:

- визнати незаконними дії до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо проведення перевірки ОСОБА_1 , за наслідком якої складено акт перевірки;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що відповідачем при здійснені перевірки не виконано вимоги положень пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України, і, як наслідок, перевірка є незаконною, а отже відсутні правові наслідки останньої.

Так, ОСОБА_1 вказував, що ним не отримано ніякого блага та посилався на положення підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» від 09.04.2015 року №321-VIII.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає про правомірність прийнятих ним рішень.

Справа вирішується на підставі наявних в ній документів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі акту перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві встановлено порушення пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на підставі частини 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір за податковими зобов`язаннями у розмірі 16027,48 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 4006,87 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1).

Також, на підставі акту перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві та/або за даними інформаційних без контролюючого органу (в тому числі Єдиного реєстру податкових накладних, Єдиного реєстру акцизних накладних) встановлено порушення підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 розділу II, пункту 176.1 статті 176, пункту 1791 статті 179 та на підставі підпункту 54.3.1, 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 і пункту 120.1 статті 120 Глави 11 розділу II Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, яким застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 170,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2).

На підставі акту перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві та/або за даними інформаційних без контролюючого органу (в тому числі Єдиного реєстру податкових накладних, Єдиного реєстру акцизних накладних) встановлено порушення підпункту «а» пункту 176.1 пункту 176, пункту 44.1, пункту 44.3 статті 44 Податкового кодексу України та на підставі підпунктів 54.3.1, 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 і пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України 13.07.2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення №008151402, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №3).

На підставі акту перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві встановлено порушення підпункту 168.2.1 пункту 168.1 статті 168 з урахуванням вимог підпункту «д» підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України та застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на підставі частини 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за податковими зобов`язаннями у розмірі 192329,72 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 48082,43 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №4).

Тут і надалі разом спірні та/або оскаржувані рішення.

Не погоджуючись із спірними рішеннями позивачем подано скаргу, за наслідком розгляду якої рішенням Державної фіскальної служби України від 21.09.2018 року №14485/Л/99-99-11-02-01-14 у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено, а оскаржувані рішення залишено без змін.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Підпунктами 21.1.1, 21.1.2, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України визначено, що посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Між тим, відповідно до підпункту 61.1.3 пункту 61.1 статті 61 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

В розрізі положень пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно із підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до пункту 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

При цьому, положення пункту 79.2 статті 79 ПК України визначають документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Як буквальне тлумачення аналізованої норми, так і системне тлумачення приписів ПК України виключають можливість проводити документальну позапланову невиїзну перевірку без надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, що мало місце в межах спірних правовідносин.

Отже, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Про обґрунтованість такого висновку також свідчить підпункт 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України, який встановлює, що платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як зазначено у пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника (пункт 86.10 статті 86 ПК України).

У свою чергу, положеннями пункту 86.8 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на прийняття податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення у зв`язку з допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Отже, нормами ПК України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів встановлені умови та порядок проведення перевірок. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 27 січня 2015 року (справа № 21-425а14), від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14) та у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа 2а/1570/4582/11), від 16 січня 2018 року (справа №805/13237/13-а), від 17 березня 2018 року (справа №1570/7146/12), від 20 грудня 2018 року (справа № 815/1851/15).

Суд звертає увагу, що позивач стверджує про неповідомлення останнього про час і місце проведення документальної невиїзної перевірки.

Між тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем не спростовано доводи ОСОБА_1 в цій частині, у тому числі, не надано до суду належним чином засвідченої копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача та доказів надіслання останнього ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку такого наказу, а також належним чином засвідченої копії повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки із доказами отримання останнього позивачем.

Окрім цього, слід вказати, що контролюючим органом також не надано до суду акту перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 , хоча ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва було зобов`язаного його надати завірені належним чином копії матеріалів, на підставі яких проведено перевірку позивача та прийнято оскаржувані рішення.

Вказане, в свою чергу, зумовлює наявність обставин порушення контролюючим органом пункту 79.2 статті 79 ПК України.

При цьому, при оцінці доводів позивача в частині незаконності проведення контролюючим органом перевірки суд враховує правову позицію викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М. М. (суддя-доповідач), суддів: Бившевої Л. І., Білоуса О. В., Васильєвої І. А., Гончарової І. А., Гусака М. Б., Желтобрюх І. Л., Олендера І. Я., Пасічник С. С., Усенко Є. А., Ханової Р. Ф., Хохуляка В.В., Шипуліної Т. М., Юрченко В. П. від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18, де зазначено наступне: «З урахуванням наведеного судова палата в цій справі відступає від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року (справа № 804/1113/16), від 24 травня 2019 року (справа № 826/16221/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 820/850/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 820/11291/15), від 22 листопада 2019 року (справа № 815/4392/15) тощо.

Водночас, судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду формулює правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Така правова позиція відповідає завданням та основним засадам адміністративного судочинства, закріпленим у статті 2 КАС України.».

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконними дій Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо проведення перевірки ОСОБА_1 , за наслідок якої складено акт перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 .

Таким чином, з урахуванням наведеного суд вважає, що акт перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 отриманий в результаті документальної невиїзної перевірки позивача є неналежним доказом виходячи із положень процесуального принципу допустимості доказів, закріплених частиною 2 статті 74 КАС України, за якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено, а контролюючим органом не спростовано обставин порушення ним пункту 79.2 статті 79 ПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваних рішень.

При цьому, суд наголошує, що акт перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 не є допустимим доказом, оскільки дії Головного управління ДФС у м. Києві щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 є протиправними.

Водночас, суд вважає за доцільне вказати, що у пунктах 16, 17 рішення від 24.12.2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) Європейський суд з прав людини наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання, включаючи те, яке виникло в результаті заходів для забезпечення сплати податків, не повинно порушувати "справедливого балансу" між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення такого балансу в цілому відображається в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на зацікавлену особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших авторитетних джерел, рішення у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, п. п. 69 - 73, серія A N 52).

У пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України" (Заява N 29979/04) вказано, що суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частини 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Таким чином, з огляду на приписи наведених правових норм процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов`язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11.

Окрім того, такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Суд акцентує увагу, що в межах розгляду даної адміністративної справи акт перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані рішення визнано судом недопустимим доказом, що, в свою чергу, виключає можливість надання оцінки наявності/відсутності правопорушення допущених позивачем, оскільки така оцінка, з урахуванням всіх обставин справи, буде фактично здійсненням судом функцій контролюючого органу.

Окрім цього, слід звернути увагу, що відповідного акту перевірки відповідачем до суду не надано.

Також, варто додати, що оскаржувані рішення підлягають до скасування, з огляду на порушення ГУ ДФС у місті Києві пункту 79.2 статті 79 ПК України в частині проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то судовий збір сплачений позивачем слід стягнути з відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-73, 77-78, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, ) задовольнити.

2. Визнати незаконними дії до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо проведення перевірки ОСОБА_1 , за наслідком якої складено акт перевірки від 22.06.2018 року №2820/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

6. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 року №, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

7. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму сплаченого ним судового збору у розмірі 3316 (три тисячі триста шістнадцять) грн. 07 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева