Справа № 380/1554/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1554/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області.

Обставини справи:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ542/893/АВ/ФС від 05.02.2020.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що при проведенні інспекційного відвідування та при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач грубо порушив норми Порядків №№295 та 509, з огляду на те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також те, що позивача не було повідомлено про призначення розгляду справи про накладення штрафу, що позбавило позивача можливості взяти участь у її розгляді, висловити свої аргументи, а також застосовано штрафну санкцію яка не передбачена ст.265 КЗпП України. Позивач вказує, що суб`єкт владних повноважень не пересвідчився в тому, чи поінформований суб`єкт господарювання про розгляд справи про накладення штрафу. За таких обставин постанова про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу №ЛВ 5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020 не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті другої КАС України, оскільки прийнята без врахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та передчасно. Вказує, що Уповноваженою посадовою особою, яка винесла Постанову №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020р. зазначено, що на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190грн. В той же час абзац 2 частина 2 статті 265 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно із Законом № 378-ІХ від 12.12.2019) не передбачає такої санкції. Абзац 2 частини 2 статті 265 КЗпП України викладений наступним чином: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження. Вважає, що до нього як платника єдиного податку повинно було бути застосовано попередження, а не накладення штрафу. Дані факти свідчать про те, що суб`єкт владних повноважень перевищив свої повноваження, грубо порушив норму закону та наклав штраф у розмірі який не передбачений абзац 2 частина 2 статті 265 КЗпП України.

Ухвалою від 26.02.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача 24.03.2020 року надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позову заперечує повністю. Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Такий порядок (Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю) на момент здійснення інспекційного відвідування був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" (далі - Порядок №823). Пунктом 2 Порядку №823, передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів. Відповідно до пп. 3 п. 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту. Відповідач вказує, що на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області надійшов лист Сокальської районної державної адміністрації Львівської області Вх.№01-08/19200 від 15.11.2019р., в якому повідомлялося про виявлення районною робочою групою ознак порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 , що полягали у ненаданні документів про працевлаштування 2 найманих працівників. За результатами проведеного аналізу вказаної інформації та інформації, що надійшла з ГУ ПФУ у Львівській області, заступником начальника управління - начальником відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Щербою Н. підготовлено доповідну записку №6030/1, у якій повідомляється, що ФОП ОСОБА_1 може використовувати найманих працівників без належного оформлення трудових відносин. На підставі пп. 3, п. 5 Порядку №823 уповноваженою посадовою особою начальником Вільховою О.О. видано наказ від 09.12.2019 року №2436-П та направлення від 09.12.2019 року №2436, якими головним державним інспекторам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доручено провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 . Зазначає, що 10.12.2019 головним державним інспектором здійснено вихід за адресою фактичного здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 (торговий павільйон, роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами). Фіксація заходу державного контролю здійснювалась за допомогою засобів відеотехніки, про що зроблено відмітку в Акті інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019 року. За робочим місцем продавця виявлено особу, яка назвалась ОСОБА_6 та повідомила, що стажується у Підприємця близько тижня. Жодних документів щодо працевлаштування станом на 10.12.2019 не підписувала. Засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_6 перебуває в уніформі продавця, а також здійснює продаж м`ясних товарів покупцям. В ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 не надано жодних підтверджуючих документів, які б свідчили про належне оформлення трудових відносин: ОСОБА_6 , а саме трудового договору, оформленою наказом (розпорядженням) роботодавця та повідомлення про прийняття працівника на роботу, яке подається згідно вимог ПКМУ№ 413 від 17.06.2015 року. Відповідач звертає увагу, що Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. №509 (далі - Порядок №509). Згідно п. 6 Порядок №509 в редакції на яку посилається позивач - про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Відповідач зазначає, що пункт 6 виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019р. Відтак, Управління не зобов`язане повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців про час та дату розгляду справи про накладення штрафу. Відповідно до п. 2 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) штрафи накладаються, зокрема на підставі акта, складеною за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників. Пунктом 3 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Відповідно до п. 5 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляд справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Відповідач зазначає, що повідомленням про одержання документів №417/1/1 1-39 Управління повідомило ФОП ОСОБА_1 про те, що уповноваженою особою одержано матеріали інспекційного відвідування, за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019. Розглянувши справу уповноваженою особою Вільховою О.О. встановлено наявність порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413. За результатами розгляду справи винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020р.. якою на ФОН ОСОБА_1 накладено фінансову санкцію передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України. Відповідач переконаний, що притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції частини другої статті 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування). Положення нової редакції статті 265 КЗпП України щодо часткової сплати штрафу, зміни його розміру, а також попередження застосовуються до порушень, виявлених після набуття чинності Закону України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України". З огляду на наведене, оскільки порушення ФОН ОСОБА_7 вимог ч. І. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413 зафіксоване Актом інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019 року, тобто до набуття чинності Закону України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" - постановою про накладення штрафу №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020 року правомірно застосовано санкцію передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України в тому розмірі, що був передбачений ст. 265 КЗпП України на момент виявлення (фіксації актом інспекційного відвідування) порушення вимог трудового законодавства. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

До Головного управління Держпраці у Львівській області надійшов лист Сокальської районної державної адміністрації Львівської області Вх.№01-08/19200 від 15.11.2019р., в якому повідомлялося про виявлення районною робочою групою, ознак порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 , що полягали у ненаданні документів про працевлаштування 2 найманих працівників.

За результатами проведеного аналізу вказаної інформації та інформації, що надійшла з ГУ ПФУ у Львівській області, заступником начальника управління - начальником відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Щербою Н. підготовлено доповідну записку №6030/1, у якій повідомляється, що ФОП ОСОБА_1 може використовувати найманих працівників без належного оформлення трудових відносин.

Уповноваженою посадовою особою начальником Вільховою О.О. видано наказ від 09.12.2019 року №2436-П та направлення від 09.12.2019 року №2436, якими головним державним інспекторам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 доручено провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 .

За наслідками інспекційного відвідування 12.12.2019 складено Акт інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ у якому вказано, що 10.12.2019 головним державним інспектором здійснено вихід за адресою фактичного здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 (торговий павільйон, роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами). Фіксація заходу державного контролю здійснювалась за допомогою засобів відеотехніки, про що зроблено відмітку в Акті інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019 року.

За робочим місцем продавця виявлено особу, яка назвалась ОСОБА_6 та повідомила, що стажується у Підприємця близько тижня. Жодних документів щодо працевлаштування станом на 10.12.2019 не підписувала.

Засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_6 перебуває в уніформі продавця, а також здійснює продаж м`ясних товарів покупцям.

У подальшому, ОСОБА_6 здійснила телефонний дзвінок, після чого прибула особа, яка назвалась ОСОБА_8 . одягнула уніформу ОСОБА_6 та почала здійснювати продаж м`ясних товарів. Також, ОСОБА_8 повідомила головному державному інспектору, що вона працює у Підприємця близько року та стажує ОСОБА_6 третій день, а в подальшому керівник прийматиме рішення, щодо прийняття її на роботу.

12.12.2019 інспектором праці видано припис №ЛВ5043/893/АВ/П про усунення виявлених порушень.

24.12.2019 позивачеві скеровано повідомлення про одержання документів у якому повідомлено про отримання Акта від 12.12.2019 №ЛВ5043/893/НД/АВ, який є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченого ч.2 ст. 265 КЗпП України.

24.12.2019 позивач повідомив відповідача про виконання умов припису №ЛВ5043/893/АВ/П.

Розглянувши справу уповноваженою особою ОСОБА_10 встановлено наявність порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413.

За наслідками розгляду справи винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020р.. якою на ФОП ОСОБА_1 накладено фінансову санкцію передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Кодексу законів про працю України державний нагляд за додержанням законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці здійснюють, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю на момент здійснення інспекційного відвідування затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" (далі - Порядок №823).

Пунктом 2 Порядку №823, передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пп. 3 п. 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах І, 2, 4-7 цього пункту.

Судом встановлено, що наказ №2436-П від 09.12.2019 та направленні №2436 від 09.12.2019 року видані на підставі Порядку №823, відтак посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019р., якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України №295 від 29.04.2017 року є безпідставним, оскільки захід державного контролю у формі інспекційного відвідування у позивача здійснювався на підставі Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. №823, яка є чинною.

Відповідно до п. 11 Порядку №823 (в редакції чинній на момент проведення інспекційного відвідування) інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових. адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця: 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення «прози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на падання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування, у тому числі з питань виявлення неоформлених трудових відносин, засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та матеріали, необхідні для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Судом з акта інспекційного відвідування встановлено, що 10.12.2019 головним державним інспектором здійснено вихід за адресою фактичного здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 (торговий павільйон, роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами). Фіксація заходу державного контролю здійснювалась за допомогою засобів відеотехніки, про що зроблено відмітку в Акті інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019 року. За робочим місцем продавця виявлено особу, яка назвалась ОСОБА_6 та повідомила, що стажується у Підприємця близько тижня. Жодних документів щодо працевлаштування станом на 10.12.2019 не підписувала. Засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_6 перебуває в уніформі продавця, а також здійснює продаж м`ясних товарів покупцям. У подальшому, ОСОБА_6 здійснила телефонний дзвінок, після чого прибула особа, яка назвалась ОСОБА_8 . одягнула уніформу ОСОБА_6 та почала здійснювати продаж м`ясних товарів. Також, ОСОБА_8 повідомила головному державному інспектору, що вона працює у Підприємця близько року та стажує ОСОБА_6 третій день, а в подальшому керівник прийматиме рішення, щодо прийняття її на роботу.

Позивач доказів в спростування виявленого порушення суду не надав, з виявленим порушенням погодився, оскільки виконав вимоги припису №ЛВ5043/893/АВ/П про усунення виявлених порушень.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений Постановою Кабінету Міністрів України віл 17 липня 2013 р. №509 (далі - Порядок №509).

Суд звертає увагу позивача, що згідно п. 6 Порядок №509 в редакції на яку посилається позивач - про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Однак, пункт 6 виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019р.

Відповідно до п. 2 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) штрафи накладаються, зокрема на підставі акта, складеною за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.

Пунктом 3 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Відповідно до п. 5 Порядку №509 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Повідомленням про одержання документів №417/1/11-39 відповідач повідомив позивача про те, що уповноваженою особою одержано матеріали інспекційного відвідування, за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про протиправність постанови про накладення штрафу з підстав неповідомлення позивача про розгляд справи є безпідставними.

Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019 року № 378-ІХ до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) внесено зміни до ст. 265 КЗпП, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю. Закон № 378 з оновленими розмірами штрафів діє з 02.02.2020.

Так, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків до прийняття наведених вище змін, до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, застосовувалися необґрунтовано великі штрафи у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Після набрання чинності змінами до ст. 265 КЗпП, за те саме правопорушення встановлено інші розміри штрафів, а саме:

за перше порушення: у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

за повторне протягом двох років з дня виявлення порушення: у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 2 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення КСУ від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до підпункту 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

У справі «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року російський місцевий суд при розгляді спору щодо порядку нарахування пенсії застосував наказ Міністерства праці РФ, виданий після прийняття рішення у справі, як підставу для перегляду власного рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, якщо попереднє рішення винесено на користь позивачки, то в результаті перегляду вже на підставі цього наказу Мінпраці РФ у задоволенні її вимог було відмовлено. Оскільки ключовим питанням цієї справи було ретроспективне застосування відомчого некримінального нормативно-правового акту, що прямо не підпадає під дію статті 7 Конвенції, ЄСПЛ аналізував ситуацію, що склалася в контексті статті 6, яка гарантує право на справедливий суд. Суд одноголосно дійшов висновку, що це право було порушено.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року Суд нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності (див. Ухвала Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2002 року щодо прийнятності заяви Воробйової проти України). У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 статті 35 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Щокін проти України", а саме - в п. 56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що оскільки правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності тривали на час винесення (05.02.2020) відповідачем оскаржуваної постанови №ЛВ5043/893/АВ/ФС, а редакція ст. 265 КЗпП (з 02.02.2020) вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене позивачем порушення, як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, то прийняте рішення відповідачем із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час його прийняття, не може розцінюватися судом як прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також прийнятим із застосуванням до позивача найбільш сприятливого підходу.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги з таких підстав є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 05.02.2020 р. №ЛВ5043/893/АВ/ФС.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (пл. Міцкевича, 8, м.Львів, 79005; ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 1252 (одна тисяча двісті п`ятдесят дві) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 23.04.2020 року.

Суддя Коморний О.І.