Справа № 620/888/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/888/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (через уповноваженого представника) 11.03.2020 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (далі - УДМСУ у Чернігівській області), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 24.02.2020 №17 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що будучи християнином він зазнав збройного нападу від мусульман за релігійні погляди. Також через сповідування християнства загинули його батьки, а самого позивача неодноразового погрожували вбити, у зв`язку із чим він змушений був покинути країну громадянської належності. Враховуючи наведене, вважає, що надана ним відповідачу заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованою, не носить характеру зловживання, оскільки ОСОБА_1 вперше звернувся за захистом без зволікань.

Ухвалою судді від 13.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачу 15-денний строк для надання відзиву на позов.

Представник відповідача у встановлений ухвалою суду строк надав відзив на позов, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що за наслідками аналізу наданої позивачем інформації було встановлено, що ОСОБА_1 залишив територію Федеративної Республіки Нігерія добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. Враховуючи наведене, уповноваженою особою УДМС України у Чернігівській області було винесено спірний наказ про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представником позивача надано відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що на даний час у Нігерії невирішеними залишаються релігійні проблеми. Так, в регіоні Кану здійснювала вбивства християн терористична організація Боко-Харам.

Відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримав свою правову позицію та просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 (а.с. 42).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2019 за порушення правил перебування на території України Соснівським районним відділом у м. Черкаси Головного Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області було прийнято рішення №10 про примусове повернення позивача за межі України та зобов`язано ОСОБА_1 залишити територію України в строк до 05.05.2019.

Надалі, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.11.2019 у справі №712/14345/19 (провадження №2-а/712/280/19), залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019, ОСОБА_1 примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Державної міграційної служби України (а.с. 63-68).

04.02.2020, перебуваючи у Чернігівському ПТПІ, позивач звернувся до УДМСУ у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30-35).

У зв`язку із наведеним, позивачем та посадовими особами міграційної служби, відповідно до встановленого порядку, було заповнено ряд документів: анкету, протокол співбесіди та реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, та інші (а.с. 36-91).

24.02.2020 спеціалістом УДМСУ в Чернігівській області сформовано висновок, у якому зазначено про доцільність відмови громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», як особі заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 92-98).

На підставі аналізу наявних у справі №2020CN0003 матеріалів та вищевказаного висновку, керуючись ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», начальником УДМСУ в Чернігівській області прийнято наказ від 24.02.2020 №17 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Нігерії біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 99).

На підставі вказаного наказу першим заступником начальника УДМСУ в Чернігівській області прийнято повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №100 (а.с. 100).

Вважаючи наказ УДМСУ в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_1 повертатися в країну громадянської належності є його побоювання зазнати переслідувань через релігійні переконання (сповідування християнства), зокрема, з боку терористичної організації Боко-Харам, яка здійснювала вбивства в регіоні Кану . Позивач зазначав, що у зв`язку із сповідуванням християнства у листопаді 2004 року мусульманами були вбиті його батьки, які проживали разом з ним у регіоні Кану .

Разом з тим, аналізуючи інформацію по країні громадянської належності позивача у співвідношенні із наданою ним інформацією, було встановлено, що в Кано дійсно відбулося насилля по відношенню до християн з боку мусульман, проте на відміну від тверджень позивача такі акти насильства сталися в травні 2004 року, а не в листопаді 2004 року, і нові випадки насильства протягом року не відбувались, що спростовує надані позивачем відомості.

Крім того, у заяві і при заповненні реєстраційного листка позивач вказав місцем свого народження та проживання місто Кано, Федеративна Республіка Нігерія. Під час співбесіди позивач зазначав, що народився у Кано та після смерті батьків у 2004 році переїхав до міста Лагос.

Проте, відповідно до копії паспорта позивача, місце його народження - місто Лагос, що свідчить про неузгодженість інформації, наданої ним про місце свого народження. Логічних і правдоподібних пояснень щодо вказаної розбіжності позивачем надано не було.

Також під час співбесіди позивач зазначив, що після смерті батьків він не отримав будь-якої допомоги, у тому числі і місця для ночівлі, тому йому довелося три місяці жити в мотопарку.

Однак, за інформацією Доповіді Human Rights Watch «Помста заради релігії. Цикл насильства в Плато та Кано» в даному регіоні Федеративної Республіки Нігерія відомо тільки про випадки насильства через релігійні переконання, що відбулися в травні 2004 року і тривали протягом двох днів. Після подій у травні 2004 року в Кано відбулося масове переміщення християн, які отримали можливість тимчасово проживати в місцях для внутрішньо переміщених осіб, зокрема, на території поліцейських і військових казарм, що спростовує твердження позивача про відсутність у нього допомоги та прихистку після смерті його батьків протягом трьох місяців.

Враховуючи наведене, суд погоджується із позицією відповідача, що є обґрунтовані підстави вважати, що позивач народився і проживав у Лагосі, а не в Кано, що спростовує його твердження про смерть батьків у Кано внаслідок переслідувань через релігійні переконання.

Також, під час співбесіди позивач зазначав, що сповідує християнство. Однак, надані ним відповіді на питання релігійного характеру непослідовні і свідчать про необізнаність позивача з християнством. Зокрема, спочатку він вказав, що відвідував християнську церкву в країні громадянської належності, але в кінці співбесіди зазначив, що у Федеративній Республіці Нігерія він католицьку церкву не відвідував, а відвідував православну церкву, хоча є католиком.

Суд звертає увагу, що стосовно позивача відсутні будь-які фактичні дані про те, що йому загрожує смертна кара чи приведення її до виконання у Федеративній Республіці Нігерія. Так, як вбачається із наявного у матеріалах справи протоколу співбесіди, позивач зазначив, що жодних випадків переслідування або дискримінації, випадків насильства через внутрішній збройний конфлікт чи терористичний акт під час проживання у місті Лагос він не зазнав. Катування чи тортури до нього не застосовувались.

У Доповіді Amnesty International повідомляється, що у грудні 2017 року в країні громадянської належності позивача набув чинності закон «Про боротьбу з тортурами», який забороняє тортури та катування і передбачає кримінальну відповідальність за їх застосування.

Крім того, вищезазначена Доповідь не містить відомостей стосовно наявності у Федеративній Республіці Нігерія загрози життю людей з причин загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Позивач стверджує про існування загрози його життю з боку терористичної організації Боко-Харам, однак Доповідь Amnesty International містить інформацію стосовно нападів вказаної організації на цивільне населення Федеративної Республіки Нігерія лише у регіоні в басейні озера Чад, у якому позивач не проживав, з огляду на що загроза для нього зазнати насилля від дій даної терористичної організації відсутня.

Також з наданих суду матеріалів особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 виїхав з Федеративної Республіки Нігерія з метою навчання, до країни громадянської належності не бажає повертатись, оскільки не має там житла, тобто з економічних міркувань.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції і Протоколу 1967 року дозволяє відрізнити поняття мігранта від біженця, а саме: якщо особа, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Позивач протягом тривалого часу нелегально перебував на території України (з 2007 року або за іншими ним же наданими даними - 2014 року),3 де неофіційно працював (на будівництві, вантажником, барменом), і не бажає повертатись до країни громадянської належності через відсутність там житла. Суд звертає увагу, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся лише після прийняття стосовно нього рішення про примусове видворення за межі території України та поміщення до ПТПІ.

Враховуючи наведене, суд погоджується з позицією УДМСУ в Чернігівській області, що позивачем не надано відомостей у достатньому обсязі щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а виїзд ОСОБА_1 з Федеративної Республіки Нігерія через причини особистого характеру не дозволяють відносити його до категорії «біженець».

Посилання позивача на загальну ситуацію в Федеративній Республіці Нігерія не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_1 у випадку повернення до Нігерії не зазнає переслідувань у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року, пункту першого статті 1 Закону №3671-VI, а тому суд погоджується із позицією відповідача, що у нього відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (пп. 4.4 п. 4 Правил).

Згідно частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону № 3671-VI.

На виконання вищевказаних вимог УДМСУ в Чернігівській області позивачу направлено поштою повідомлення №100 про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз`яснення про порядок оскарження вказаного рішення. Форма та зміст надісланого повідомлення відповідає формі офіційно затвердженій в Правилах (додаток 15), якої УДМСУ в Чернігівській області зобов`язано дотримуватись.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, прийшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2020 року.

Позивач: громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (11.05.1982 р.н., вул. Лісна, 5, с. Розсудів, Ріпкинський район, Чернігівська область, 15044).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (, вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, 14000).

Суддя С.В. Бородавкіна