Справа № 140/3054/20
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3054/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) про скасування постанови про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 61257033 від 12.02.2020,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) про скасування постанови про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 61257033 від 12.02.2020.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами Глави 11 Розділу 2 "Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ" КАС України, судове засідання призначено на 10:30 год. 06.04.2020. Пізніше у зв`язку з відсутністю витребуваних документів виконавчого провадження розгляд справи було відкладено на 14:00 год. 27.04.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 лютого 2020 року державним виконавцем Любомльського районного відділу державної виконавчої служби 3ахідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61257033 (резолютивна частина виконавчого документа - конфіскація майна).

Позивач вважає, що вказана постанова прийнята всупереч вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню, враховуючи наступне.

31 серпня 2018 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області за наслідками розгляду адміністративного матеріалу, який надійшов від Київської митниці ДФC про порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК, відносно громадянки України ОСОБА_1 ухвалив постанову, якою визнав винною позивача у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК та наклав на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 % вартості товару, a саме 130 687,25 грн.

Резолютивна частина вищевказаного рішення викладена наступним чином: " Визнати винною громадянку України ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 MK України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 100 % вартості товару, a саме 130687,25 грн. Сума штрафу підлягає сплаті на користь держави України з кoнфicкaцiєю тoвapy безпосереднього предмету порушення митних правил у вигляді транспортного засобу марки (RENAULT, модель MEGANE, номер кузова/ VIN - НОМЕР_2 , транзитний номер НОМЕР_3 », в дохід Держави, a y разі відсутності такого товару стягнути з громадянки України ОСОБА_1 , штраф у розмірі 100 % вартості товару в сумі 130687 грн. 25 коп. без конфіскації товару? з перерахуванням суми штрафу на відповідний рахунок.

07 травня 2019 року на виконання постанови суду позивачем сплачено штраф в розмірі 100 % вартості товару, a саме 130687,25 грн. та судовий збір - 352,40 грн., що підтверджується доданими квитанціями.

Правові тa організаційні засади щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначає Закон України «Про виконавче провадження».

18 жовтня 2019 року державний виконавець Державний виконавець Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) повернув виконавчий лист стягувачу - Київській митниці ДФС, оскільки були відсутні копії протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідка про відсутність такого майна.

Позивач вважає, що виходячи із резолютивної частини рішення суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та сплатою нею штрафу, останньою повністю виконано судове рішення в зазначеній справі.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до загально-правового принципу «non his in idem» (принцип юридичної відповідальності) особа нe може бути притягнута до юридичної відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення.

B Україні принцип «non bis in idem» закріплено в ч. 1 ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 виконала рішення суду, сплативши штраф у розмірі 100 % вартості товару, тo особа не може бути двічі притягнута до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

З врахуванням викладеного просить позов задовольнити, з підстав у ньому викладених, визнати протиправною та скасувати зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі відповідач отримав 06.04.2020, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.

27.04.2020 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження» просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, про що свідчать відповідні повідомлення наявні в матеріалах справи. При цьому, представник позивача у заяві від 03.04.2020 просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 56).

Частиною 3 статті 268 КАС України визначено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого належним чином відповідно до положень даної статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Як передбачено частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки учасники справи в судове засідання не прибули, тому судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами першою, другою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон № 1404-VIII), який набрав чинності 05.10.2016, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 31.08.2018 Бориспільським міськрайонним судом винесено постанову у справі № 359/6261/18 якою було визнано винною ОСОБА_1 винною у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.483 МК України та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100% вартості товару, а саме 130687,25 гривень.

Крім того, в абзаці другому резолютивної частини даної постанови зазначено, що сума штрафу підлягає сплаті на користь держави з конфіскацією товару безпосереднього предмету порушення митних правил у вигляді транспортного засобу марки «RENAULT модель MEGANE, номер кузова VSN- НОМЕР_5 , транзитний номер НОМЕР_3», а у разі відсутності такого товару 100% вартості товару стягнути із винної особи.

Вказана постанова набрала законної сили 25.02.2019.

В травні 2019 року на виконання постанови позивачем сплачено штраф в сумі 130687,25 гривень, про що свідчить відповідна квитанція про сплату (а.с.17).

Зазначену постанову в частині конфіскації майна було направлено на виконання до відповідача, однак 21.06.2019 та 18.10.2019 було повернуто без прийняття до виконання на підставі п.6 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Київською митницею ДФС було повторно направлено дану постанову для примусового виконання.

12.02.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61257033 про конфіскацію автомобіля «RENAULT модель MEGANE, номер кузова VSN- НОМЕР_5 , транзитний номер НОМЕР_3».

У даному випадку позивач оспорює правомірність винесення відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження, з тієї підстави, що позивачем на виконання постанови суду сплачено штраф, чим повністю виконано судове рішення. Відкриття виконавчого провадження в частині конфіскації майна фактично призведе до подвійного притягнення позивача до юридичної відповідальності, що є неприпустимим.

Однак, із такими твердженнями позивача та його представника суд не погоджується, враховуючи наступне.

Статтею 1 закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № N 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 3 даного Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.4 Закону № N 1404-VIII визначено вимоги до виконавчих документів.

Частинами 1, 2 статті 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження.

Як встановлено пунктами 1, 3 частини 1 статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 26 вказаного Закону під час пред`явлення виконавчого документа до виконання подаються: у разі виконання рішення про конфіскацію майна згідно з постановою суду - копія протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідка про відсутність такого майна.

Як встановлено частиною 5 статті 26 Закону № N 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Виходячи із змісту вказаних норм вбачається, що державний виконавець здійснює примусове виконання рішень за виконавчими документами, визначеними Законом.

При надходженні рішень, які підлягають примусовому виконанню, за відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець не пізніше наступного дня виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У даному випадку, на адресу виконавчої служби надійшла постанова суду про примусове її виконання в частині конфіскації майна.

Виконавчий документ відповідає вимогам Закону та є таким, що підлягає примусовому виконанню.

Суд зазначає, що виходячи із повноважень, наданих державному виконавцю Законом № 1404-VIII, на стадії відкриття провадження він позбавлений можливості давати оцінку рішенням суду та давати їм відповідну оцінку в частині того, чи виконано дане рішення чи ні.

Тим більше відкриття виконавчого провадження є лише стадією примусового виконання рішення суду чи іншого документа, який підлягає примусовому виконанню, а не фактичним притягненням особи до відповідальності.

Більше того, суд зазначає, що позивачем та його представником не наведено жодної норми Закону № 1404-VIII, які були порушені відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови.

Повернення виконавчого документа стягувачові відповідно до ч.5 ст.37 Закону № 1404-VIII не позбавляє останнього права на його повторне пред`явлення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку постанова відповідача від 12.02.2020 у ВП № №61257033 винесена у відповідності до норм статей 3, 4, 18, 26 Закону № 1404-VIII та є правомірною.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Що стосується посилань позивача та її представника на відсутність протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації або довідки про відсутність такого майна, які стали підставою для повернення виконавчих документів при перших пред`явленнях виконавчих документів до виконання, то суд їх до уваги не приймає, оскільки як вбачається із змісту постанови суду, протоколу про порушення митних правил такі документи не складалися, оскільки товар не вилучався (випущений у вільний обіг), а складання довідки про відсутність майна МК України не передбачена.

Крім того, виходячи із змісту позову позивача, листа митниці, яким направлялася постанова суду в частині конфіскації майна на примусове виконання, в них є різне розуміння змісту резолютивної частини даного рішення.

Як вже наголошував суд, предметом даного позову є постанова про відкриття виконавчого провадження.

Лише після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем можуть вирішуватися питання пов`язанні з його виконанням, а не на стадії його відкриття.

Також, суд зазначає, що учасники виконавчого провадження, виконавець відповідно до статті 31 Закону № 1404-VIII у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення, та мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення його змісту.

У даному випадку, позивач якщо вважає, що виконав постанову суду в повному об`ємі, не позбавлений можливості звернутися до відповідного суду про визнання документу таким, що не підлягає виконанню, а не ставити питання про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, який видано у відповідності до норм чинного законодавства.

Більш того, суд зазначає, що відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець лише в процесі примусового виконання виконавчого документа може дати належну оцінку щодо того, чи виконаний він боржником, чи ні, та в залежності від обставин прийняти одне із рішень про закінчення виконавчого провадження, в тому числі з підстав його фактичного виконання.

Керуючись ст.ст.241, 242, 243, 245, 246, 268, 287, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови від 12.02.2020 №61257033 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Р.С. Денисюк