Справа № 380/416/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/416/20 пров. № А/857/3524/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л. П., Нос С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, прийняте суддею Кухар Н. А. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправним ненарахування та невиплату відповідачем грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно «Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби, за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я», а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, тривалістю 10 діб за кожний відповідний рік, за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки - при звільненні з військової служби (до виключення з списків особового складу частини) та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити зазначену грошову компенсацію, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які він отримував за останньою займаною штатною посадою на день звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що набрало чинності судове рішення, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року. Згідно законодавства військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором, відтак, і компенсація за таку відпустку здійснюється лише за однією підставою і позивач подібним скористався. Покликання позивача на постанову Верховного Суду в справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18) є помилковим.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд дійшов помилкового висновку, вважаючи, що норма Закону, яка встановлює обмеження щодо вибору підстав додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює обмеження щодо права особи на вибуття в різні види щорічних додаткових відпусток. Закон не обмежує право особи йти на різні види додаткових відпусток, в тому числі щорічних додаткових відпусток. Обмежується лише право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 вказаного Закону за однією з підстав.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтування відповідають мотивам оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді старшого льотчика вертолітної ланки вертолітної ескадрильї 12 окремої бригади армійської авіації Сухопутних військ Збройних Сил України.

31 липня 2019 року, згідно з витягом з наказу ТВО начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 №167, майора ОСОБА_1 , старшого льотчика вертолітної ланки вертолітної ескадрильї, звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 червня 2019 року №240 з військової служби в запас, відповідно до підпункту «й» пункту 2 частиною 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

30 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я», а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» за період 2014-2018 роки.

12 серпня 2019 року відповідач листом за №532 повідомив позивача про те, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток не виплачується.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Відповідно до пункту 4 статті 10-1 вказаного Закону військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відповідно до пункту 12 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 р. № 702, якщо військовослужбовець проходив службу в різних умовах, на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на щорічну додаткову відпустку різної тривалості, підрахунок часу виконання обов`язків військової служби проводиться окремо за кожною умовою (посадою).

У разі коли військовослужбовець має право на додаткову відпустку за різними підставами, надання такої відпустки проводиться за однією з них за бажанням військовослужбовця.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки за однією з підстав за його вибором та у разі її невикористання має право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Як підтверджується матеріалами справи, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2019 року.

Таким чином, вищевказаним судовим рішенням встановлено наявність права ОСОБА_1 , як учасника бойових дій, на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити йому нарахування та виплату такої компенсації.

З огляду на викладене, враховуючи використання позивачем, як учасником бойових дій, права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість здійснення йому, як військовослужбовцеві, нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позаяк таким правом він уже скористався.

Покликання позивача на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № Пз/9901/4/19 (№ 620/4218/18), є помилковим, оскільки питання про можливість компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцеві та водночас учаснику бойових дій у вказаній справі не досліджувалось.

Вищенаведене дає підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 380/416/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 23.04.2020 року.