Справа № 640/23299/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року Справа № 640/23299/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 січня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття до виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва, та винесення постанови виконавчого провадження від 17.09.2019 № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди;

- зобов`язання відповідача скасувати постанову виконавчого провадження від 17.09.2019 № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця Телявського А.М. від 17.09.2019 ВП № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, а також з того, що матеріали справи не містять відомостей щодо пред`явлення спірного виконавчого листа до виконання протягом 2014-2015 рр., що в сукупності з іншими обставинами справи зумовлює висновок про необхідність відкриття виконавчого провадження, а також з того, що винесення відповідачем постанови про стягнення з боржника основної винагороди є протиправним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено матеріалів справи та, зокрема, не прийнято до уваги, що на виконавчому листі № 2/756/4134/13 наявна відмітка державного виконавця від 30.12.2016 про повернення виконавчого листа, а не 25.03.2015, як зазначив суд першої інстанції, що строк пред`явлення даного виконавчого листа до виконання спливав 30.12.2019 і що постанова про відкриття виконавчого провадження за таким виконавчим листом була ним винесена у межах законодавчо встановленого строку на підставі заяви стягувача та оригіналу цього листа.

Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції, скасовуючи постанову про стягнення з позивача основної винагороди, не навів жодного обґрунтування свого рішення в цій частині та фактично саме таку позовну вимогу не розглядав, а вирішував інший спір.

При цьому, апелянт наполягає на правомірності прийняття ним вказаної постанови про стягнення з боржника розміру основної винагороди, відповідно до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на її необґрунтованості та стверджуючи про те, що виконавчий лист був пред`явлений та прийнятий відповідачем до виконання з пропуском строку, установленого законодавством, та наполягаючи на неправомірності винесення відповідачем постанови про стягнення з боржника (позивача у справі) основної винагороди.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення судового розгляду справи.

Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020, які занесені до протоколу судового засідання, у задоволенні зазначеного клопотання позивача - відмовлено, клопотання відповідача - задоволено та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України, з урахуванням того, що наявні у справі матеріали є достатніми для її вирішення апеляційним судом, а позиція обох сторін викладена в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Разом з тим, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 по справі «Смірнова проти України» зазначено, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва на підставі та на виконання судового рішення було видано виконавчий лист № 2/756/4134/13 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 03.04.2008 № ML-012/099/2008 у розмірі 6 453 513,99 грн., яка складається із залишку заборгованості за кредитом у сумі 126 891,00 доларів США, що еквівалентно 1 014 239,76 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2013, суми несплачених відсотків за користування кредитом у сумі 53 022,65 доларів США, що еквівалентно 423 810,04 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2013 та пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань у розмірі 5 015 464,19 грн.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження. Для підтвердження повноважень зазначеного представника стягувача відповідачу було надано копію довіреності.

17.09.2019 приватним виконавцем Телявським A.M. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60094790 з виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2019 Оболонським районним судом м. Києва, та постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

Зазначеною постановою приватного виконавця з боржника стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 547700,25 грн.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок відкриття державним виконавцем вказаного виконавчого провадження та прийняття наведеної постанови про стягнення основної винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 21.03.2018 № 855/5) (далі -Інструкція № 512/5).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, наступних виконавчих документів: виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.

Примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) (стаття 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно зі ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 26 Закону № 1404-VIII у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно зі ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір не стягується, зокрема за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Частинами першою - четвертою, шостою, сьомою статті 31 Закону № 1403-VIII передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.

Виконавче провадження № 60094790 було відкрито відповідачем на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого в порядку цивільного судочинства (про стягнення кредитної заборгованості).

До подання цього позову до адміністративного суду ОСОБА_1 звернулася в порядку цивільного судочинства до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій, крім іншого заявила позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття до виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва, та винесення постанови виконавчого провадження від 17.09.2019 № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди, протиправними, зобов`язання відповідача скасувати постанову виконавчого провадження від 17.09.2019 № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди, тобто позовні вимоги, що є тотожними тим, з якими позивач звернулася з цим позовом.

Ухвалами Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2020 у справі № 756/10710/13-ц:

1) в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття до виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва, було відкрито провадження у справі № 756/10710/13-ц та встановлено, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) в частині позовних вимог щодо винесення відповідачем постанови про стягнення з боржника основної винагороди та зобов`язання її скасувати у відкритті провадження було відмовлено та встановлено, що такі позовні вимоги підсудні суду адміністративної юрисдикції.

Зазначені ухвали суду у справі у справі № 756/10710/13-ц набрали законної сили.

1. Висновки суду апеляційної інстанції стосовно заявлених позивачем вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття до виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що рішення, дії та бездіяльність приватного виконавця підлягають оскарженню до суду, який видав виконавчий лист.

Отже, дії відповідача з приводу прийняття до виконання виконавчого листа № 2/756/4134/13, виданого 16.05.2014 Оболонським районним судом м. Києва на підставі та на виконання рішення суду, ухваленого в цивільній справі, підлягають оскарженню саме до вказаного суду в порядку цивільного судочинства, що прямо передбачено частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII без жодних виключень.

Крім того, апеляційний відзначає, що саме така юрисдикційна приналежність вказаної позовної вимоги вже установлена судовим рішенням, яке набрало законної сили (ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2020 у справі № 756/10710/13-ц), а отже є обов`язковим на всій території України та не може ставитися під сумнів.

У свою чергу, статтею 30 КАС України регламентовано принцип недопустимості спорів між судами щодо визначення юрисдикції.

Разом з тим, у своїх висновках, викладених в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

При цьому, апеляційним судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», в якому Суд, зокрема зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» («Занд проти Австрії») визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем у цій справі позовні вимоги в частині оскарження дій відповідача щодо прийняття виконавчого листа до виконання не підлягають вирішенню за правилами адміністративного судочинства та підсудні суду цивільної юрисдикції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді даної справи в цій частині позовних вимог було неповно встановлено обставини справи та порушено правила предметної юрисдикції, регламентовані статтею 19 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі в частині таких позовних вимог (щодо оскарження дій приватного виконавця з приводу прийняття виконавчого листа до виконання) - закриттю.

2. Висновки суду апеляційної інстанції стосовно заявлених позивачем вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо винесення постанови від 17.09.2019 ВП № 60094790 про стягнення з боржника основної винагороди та зобов`язання відповідача скасувати таку постанову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що постановою від 17.09.2019 у виконавчому провадженні № 60094790 відповідачем було стягнуто з ОСОБА_1 як боржника у зазначеному провадженні основну винагороду в розмірі 547 700,25 грн. /т. 1 а.с. 112-113/.

При цьому, у вказаній постанові приватним виконавцем наведено загальну норму Закону № 1403-VIII, але не зазначено яку саме форму основної винагороди ним застосовано (фіксовану суму або відсотковий коефіцієнт), не наведено розрахунку відповідної суми та зазначено про її стягнення лише з позивача, без урахування тієї обставини, що боржниками є дві особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), з яких відповідним судовим рішенням солідарно стягнуто кредитну заборгованість. Відсутність у зазначеній постанові приватного виконавця таких обставин призводить до правової невизначеності сторони боржника у виконавчому провадженні.

Таким чином, перевіривши, відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, постанову приватного виконавця від 17.09.2019 ВП № 60094790 про стягнення основної винагороди, колегія суддів вважає її необґрунтованою і такою, що не відповідає вимогам Закону № 1403-VIII та Інструкції № 512/5, а отже, є протиправною та підлягає скасуванню.

Разом з тим, у своєму позові ОСОБА_1 просила визнати протиправними дії відповідача щодо винесення зазначеної постанови та зобов`язати його скасувати таку постанову, що не є належним способом захисту за даних обставин справи та, відповідно до частини другої статті 9 КАС України, зумовлює необхідність вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх шляхом визнання протиправною та скасування спірної постанови приватного виконавця.

Доводи апелянта щодо правомірності прийняття ним вказаної постанови про стягнення з боржника розміру основної винагороди, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на вищевикладене.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, скасовуючи постанову про стягнення з позивача основної винагороди, не навів жодного обґрунтування свого рішення в цій частині та фактично саме таку позовну вимогу не розглядав, а вирішував інший спір.

Перевіряючи доводи всіх учасників цієї справи, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Отже, судом першої інстанції неповно встановлено обставини, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 січня 2020 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат.

Так, відповідно до частин першої, третьої та шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судова колегія встановила, що за подання позову в цій справі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6245,40 грн. (квитанція від 09.12.2019 № 59734).

Отже, пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог на кристь позивача за рахунок відповідача підлягає стягненню Ѕ сплаченого нею судового збору, що складає 3122,70 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 січня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича щодо прийняття виконавчого листа до виконання виконавчого - закрити.

Адміністративний позов в іншій частині позовних вимог - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича від 17.09.2019 ВП № 60094790 про стягнення основної винагороди.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича понесені нею судові витрати в розмірі 3122,70 (три тисячі сто двадцять дві гривні та сімдесят копійок) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 21.04.2020.

Головуючий суддя

Судді: