Справа № 160/2013/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2020-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2020 року Справа № 160/2013/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпропетровського обласного центру зайнятості, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровського обласного центру зайнятості, що оформлене наказом директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 03.01.2020 № НТ 200103, в частині призначення та виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 без урахування страхового стажу протягом 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який складає 610 грн. із розрахунку на місяць, з моменту його прийняття;
- зобов`язати Дніпропетровський обласний центр зайнятості призначити та виплатити допомогу по безробіттю ОСОБА_1 з урахуванням страхового стажу за період із 28.09.2018 року по 29.08.2019 року, що включаються до страхового стажу як періоди, за які сплачено страхові внески, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, починаючи з 03.01.2020 року, протягом 360 календарних днів у розмірі, який визначається у відсотках до середньої зарплати (доходу);
- у разі ухвалення судового рішення на користь позивача звернути рішення суду до негайного виконання та встановити судовий контроль за виконанням рішення суду і зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Дніпропетровський обласний центр зайнятості подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач вважає наказ директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 03.01.2020 № НТ 200103, в частині призначення та виплати допомоги по безробіттю без урахування страхового стажу протягом 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який складає 610 грн. з розрахунку на місяць, протиправним та таким, що підлягає скасуванню з моменту його прийняття. Позивач з 28.09.2018 року по 29.08.2019 року займався підприємницькою діяльністю та сплачував податки за 2 групою спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, але вказаний трудовий стаж врахований відповідачем при призначенні та виплаті допомоги по безробіттю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
На виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року представником відповідача 20.03.2020 року надано суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що ОСОБА_1 , як особі з обмеженими фізичними можливостями, відповідно до норм ч.4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» була надана пільга для здійснення підприємницької діяльності, тобто звільнення від сплати єдиного соціального внеску. Періоди провадження підприємницької діяльності та/або забезпечення себе роботою самостійно враховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2020 року витребувано у ОСОБА_1 додаткові докази, а саме: докази сплати єдиного соціального внеску.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст.257, ч.1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України.
31.05.2018 року ОСОБА_1 медико-соціальна експертна комісія визнала інвалідом 3 групи з обмеження до пересування І ступеня із наданням відповідних рекомендації щодо режиму та особливих умов праці, встановлених індивідуальною програмою реабілітації інвалідів № 669 від 29.05.2018 року.
У серпні 2019 року стан здоров`я позивача значно погіршився, позивач почав постійно знаходитися на амбулаторному та стаціонарному лікуванні за місцем постійного проживання, що призвело до неможливості займатися підприємницькою діяльністю в режимі повного робочого дня, а в подальшому нести тягар по сплаті усіх встановлених законодавством податків та зборів.
Вищезазначене підтверджується довідкою ЛЛК Покровського району Дніпропетровської області № 408 від 09 жовтня 2019 року, згідно якої позивачу рекомендовано проходження лікування в Державній Установі «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського НАМН України» (м. Харків).
27.12.2019 року у зв`язку з відсутністю підходящої роботи ОСОБА_1 наданий статус безробітного згідно ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», який оформлений наказом директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 02.01.2020 року №НТ 200102.
03.01.2020 року наказом № НТ 200103 директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості позивачу призначена допомога по безробіттю та розпочато виплату допомоги по безробіттю без урахування страхового стажу відповідно до частин 2,4 ст. 22, ч. З ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття протягом 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який складає 610 грн. з розрахунку на місяць
11.01.2020 року листом №21 Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості позивача повідомлено, що надані ним індивідуальні відомості про застраховану особу не підтверджують сплату єдиного соціального внеску; період протягом якого позивач здійснював підприємницьку діяльність у 2018-2019 роках не входить до страхового стажу, так як позивачем не були сплачені страхові внески.
28.01.2020 року позивачу надано відповідь Дніпропетровського обласного центру зайнятості №12/04-334, якою повідомлено, що оскільки за даними наданих «Індивідуальних відомостей про застраховану особу» (форма ОК-5) страховий стаж протягом 12 місяців, що передують реєстрації як безробітного (грудень 2018 - листопад 2019), складає менше шести місяців, Покровською районною філією Дніпропетровського обласного центру зайнятості прийнято рішення про призначення допомоги по безробіттю з 03.01.2020 року як застрахованій особі без урахування страхового стажу, у мінімальному розмірі, відповідно до частини другої статті 22 та частини третьої статті 23 Закону №1533. У разі надходження за даними Державного реєстру інформації про те, що страховий стаж протягом 12 місяців, що передують реєстрації як безробітного, складає не менше ніж шість місяців, позивачу буде здійснено перерахунок допомоги по безробіттю з урахуванням даних Державного реєстру.
Позивачем надані пояснення, де викладені пояснення підстав звільнення позивача від сплати єдиного внеску, та можливості набуття статусу безробітного з отриманням державної соціальної допомоги по безробіттю у розмірі, визначеному законодавством.
Не погоджуючись з наданими відповідями та діями відповідача по неврахуванню трудового стажу позивача з 28.09.2018 року по 29.08.2019 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, порядок обліку і реєстрації безробітних визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Закон України «Про зайнятість населення».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».
Згідно з ч. 2 ст. 43 Закону. України «Про зайнятість населення» статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї Статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, f що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування, а реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у випадках, визначених пунктами 1-17 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці. особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг, зокрема допомога по тимчасовій непрацездатності (допомога по безробіттю).
Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.
Згідно з ч. 4 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», - 180 календарних днів.
Процедуру, умови надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, та механізм обчислення районними, міськими, районними у містах та міськрайонними центрами зайнятості державної служби зайнятості (далі - центри зайнятості) страхового стажу визначає Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затверджений Наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613.
Відповідно до п. 10-11 Порядку від 15 червня 2015 року № 613 надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, допомога по безробіттю призначається в межах дворічного періоду, який починається з восьмого календарного дня після реєстрації безробітного та закінчується відповідного місяця та числа другого року. Початком наступного дворічного періоду є відповідно день призначення допомоги по безробіттю після закінчення попереднього дворічного періоду. Виплата допомоги по безробіттю призначається в межах дворічного періоду з урахуванням продовженого на строк дії поважної причини, визначеної в підпункті 2 пункту 2 розділу 3 цього Порядку.
Згідно з абз. 4 підпункту 6 пункту 1 глави III «Обчислення страхового стажу» наказу Міністерства соціальної політики України «Про затвердження Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності», яким встановлено, що періодів, що включаються до страхового стажу як періоди, за які сплачено страхові внески, виходячи з розміру мінімального страхового внеску є отримання пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На підставі методики, викладеної в абз. 2 пункту 1 глави II «Умови призначення, тривалість та розмір виплати допомоги по безробіттю» наказу Міністерства соціальної політики України «Про затвердження Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності», якщо страховий стаж протягом 12 місяців, що передують реєстрації особи як безробітної, становить шість або більше місяців, допомога по безробіттю визначається у відсотках до її середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), визначеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Залежно від тривалості безробіття допомога по безробіттю зменшується і виплачується у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; надалі - 70 відсотків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності: 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.
На підставі ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пунктах 4 та 5 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що не позбавляє їх права набути у встановленому законом порядку статус безробітного та отримувати державну соціальну допомогу по безробіттю у розмірі визначеному законодавством.
У відповідності до абзаців 1, 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що період провадження позивачем підприємницької діяльності зараховується до трудового стажу та має бути врахований органом центру зайнятості для призначення допомоги по безробіттю.
Стосовно твердження відповідача про те, що позивачем не сплачувались страхові внески, а відтак такий період не може бути врахований відповідачем при призначенні допомоги по безробіттю, суд зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду в адміністративній справі № 805/2195/17-а від 20 березня 2018 року, згідно якої у відповідності до частини четвертої статті 4 Закону № 2464 (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07 липня 2011 року № 3609, який набув чинності з 06 серпня 2011 року), особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Згідно правової позиції Верховного Суду, такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.
Отже, інваліди та пенсіонери за віком при здійсненні підприємницької діяльності належать до категорії осіб, що звільнені за себе від сплати єдиного соціального внеску, а період отримання пенсії по інвалідності згідно закону зараховується як період за який сплачений єдиний соціальний внесок в розмірі мінімального, тобто без фактичної сплати ЄСВ.
Таким чином, законодавець надав певні пільги та преференції для осіб з обмеженими можливостями щодо сплати єдиного соціального внеску та ввів норму, згідно вимог якої період отримання пенсії прирівнюється до періоду, за який вважається, що особою вже сплачені страхові внески у розмірі мінімального страхового внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За даними довідки головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Покровський відділ обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) від 15.01.2020 року № 10 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Покровський та Васильківський район) та отримує пенсію по третій групі інвалідності з 05.04.2016 року. Період з 28.09.2018р. по 28.08.2019 року перебував на обліку як працюючий пенсіонер (так як являвся фізичною особою-підприємцем).
За інформацією довідки про доходи № 0757 7571 5719 1780 від 23.01.2020 року, виданої головним Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, сума пенсії ОСОБА_1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , номер пенсійної справи: НОМЕР_2 , за період з 01.07.2019р. по 31.12.2019р. складає: 1) липень 2019 - 1564.00 грн.; 2) серпень 2019 - 1564.00 грн.; 3) вересень 2019 - 1564.00 грн.; 4) жовтень 2019 - 1564.00 грн.; 5) листопад 2019 - 1564.00 грн.; 6) грудень 2019 - 1638.00 грн., разом - 9458.00 грн.
У зв`язку з отриманням позивачем у спірний період з 28.09.2018 року по 29.08.2019 року пенсії по інвалідності, відповідно до викладених судом норм законодавства, вважається, що позивачем вже сплачені страхові внески у розмірі мінімального страхового внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано період провадження позивачем підприємницької діяльності під час призначення та виплати допомоги по безробіттю.
Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Дніпропетровського обласного центру зайнятості, що оформлене наказом директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 03.01.2020 № НТ 200103, в частині призначення та виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 без урахування страхового стажу протягом 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який складає 610 грн. із розрахунку на місяць, з моменту його прийняття - підлягає задоволенню судом.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Дніпропетровського обласного центру зайнятості призначити та виплатити допомогу по безробіттю ОСОБА_1 з урахуванням страхового стажу за період із 28.09.2018 року по 29.08.2019 року, що включаються до страхового стажу як періоди, за які сплачено страхові внески, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, починаючи з 03.01.2020 року, протягом 360 календарних днів у розмірі, який визначається у відсотках до середньої зарплати (доходу), то суд зазначає, що не наділений відповідними повноваженнями беззаперечного зобов`язання призначити та виплатити допомогу по безробіттю, оскільки це є дискреційні повноваження органів Дніпропетровського обласного центру зайнятості.
Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання призначити та виплатити допомогу по безробіттю, проте вважає за потрібне зобов`язати Дніпропетровський обласний центр зайнятості повторно розглянути заяви позивача про нарахування та виплату допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу за період з 28.09.2018 року по 29.08.2019 року та з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні.
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.
У зв`язку з вищевикладеним, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зроби висновок, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовної вимоги про звернення рішення до негайного виконання та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, то суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць
Суд зазначає, що оскільки, ані позивачем в позовній заяві, ані судом не проводився розрахунок суми виплати допомоги по безробіттю, вказана вимога не є обґрунтованою.
Крім того, судом не було задоволено позовну вимогу про зобов`язання призначити та виплатити допомогу по безробіттю, відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.
Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.
Керуючись ст.ст. 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровського обласного центру зайнятості, що оформлене наказом директора Покровської районної філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 03.01.2020 № НТ 200103, в частині призначення та виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 без урахування страхового стажу протягом 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який складає 610 грн. із розрахунку на місяць, з моменту його прийняття.
Зобов`язати Дніпропетровський обласний центр зайнятості повторно розглянути заяви позивача про нарахування та виплату допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу за період з 28.09.2018 року по 29.08.2019 року та з урахуванням правової позиції, викладеної судом в цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук