Справа № 379/168/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

17 квітня 2020 року 379/168/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Балаклицький А.І., розглянувши в м. Києві позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Таращанського районного суду Київської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України по перерахунку ОСОБА_1 пенсії по інвалідності без врахування його бажання отримувати пенсію в розмірі, обчисленому з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року по формулі, використаній в пункті 9-1 постанови Кабінету Міністрів України №1210;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 належну йому пенсію по інвалідності, обчислену з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року по формулі: П = 60% х 5 х ЗП (мін), де П - розмір пенсії, ЗП (мін) - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року, без обмеження розміру пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі по рішенню Таращанського районного суду від 11.05.2010 справа 2-203/2010 та рішенню Апеляційного суду Київської області від 28.10.2011 справа №22-а-22321/2011 дорахувати і довиплатити ОСОБА_1 його пенсію, починаючи з 1 листопада по сьогоднішній день;

- продовжити виплачувати ОСОБА_1 його пенсію за рішенням суду справа 2-203/2010 від 11.05.2010 та рішенням Апеляційного суду справа №22-а-22321/2011 від 28.10.2011.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 03.02.2020 справу №379/168/20 передано на розгляд за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

26 лютого 2020 року справа №379/168/20 надійшла на адресу Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу була передана судді Балаклицькому А.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 відмовлено у прийнятті до свого провадження справи №379/168/20 з тих підстав, що відсутні докази отримання ухвали Таращанського районного суду Київської області від 03.02.2020 відповідачем по справі - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, як і відсутні докази направлення даної ухвали судом на адресу відповідача.

Супровідним листом від 03.04.2020 Таращанський районний суд Київської області надіслав справу №379/168/20 до Київського окружного адміністративного суду.

16 квітня 2020 року матеріали справи №379/168/20 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу були передані судді Балаклицькому А.І.

Частиною 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом, суд виходить з наступного.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Водночас, частиною 1 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Згідно з ч. 1 ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 172 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, поряд з вимогами, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, позивачем заявлено також вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі по рішенню Таращанського районного суду від 11.05.2010 справа 2-203/2010 та рішенню Апеляційного суду Київської області від 28.10.2011 справа №22-а-22321/2011 дорахувати і довиплатити ОСОБА_1 його пенсію, починаючи з 1 листопада по сьогоднішній день, та продовжити виплачувати ОСОБА_1 його пенсію за рішенням суду справа 2-203/2010 від 11.05.2010 та рішенням Апеляційного суду справа №22-а-22321/2011 від 28.10.2011.

Обґрунтовуючи свої вимоги у вказаній частині, позивач посилається на те, що відповідач відмовляється виконувати рішення Таращанського районного суду від 11.05.2010 у справі №2-203/2010 та рішення Апеляційного суду Київської області від 28.10.2011 у справі №22-а-22321/2011, яким рішення Таращанського районного суду від 11.05.2010 змінено в частині періоду, за який повинен бути здійснений перерахунок та виплата ОСОБА_1 основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю як особі, віднесеній до І категорії, інваліду ІІІ групи в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи", зазначивши даний період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року з врахуванням вже виплачених за цей період коштів.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині зводяться до оскарження бездіяльності відповідача щодо невиконання вищевказаних судових рішень.

Вирішуючи питання, чи дотримано позивачем правила об`єднання позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суд звертає увагу, що вище зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17.

З аналізу предмету спору у цій справі суд дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме рішення Таращанського районного суду від 11.05.2010 справа 2-203/2010 та рішення Апеляційного суду Київської області від 28.10.2011 справа №22-а-22321/2011.

Суд зауважує, що саме невиконання рішення Таращанського районного суду від 11.05.2010 справа 2-203/2010 та рішення Апеляційного суду Київської області від 28.10.2011 справа №22-а-22321/2011 зазначено позивачем в якості підстави поданого позову щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі по вказаним судовим рішенням дорахувати і довиплатити ОСОБА_1 його пенсію, починаючи з 1 листопада по сьогоднішній день, та продовжити виплачувати таку пенсію по вказаним судовим рішенням, у зв`язку з чим такі твердження не можуть бути не взяті судом до уваги чи на власний розсуд розтлумачені як такі, що не пов`язані з виконанням цих судових рішень.

За вказаних обставин, суд зазначає, що позивач у цій справі у вказаній частині обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій (бездіяльності), вчинених або не вчинених на виконання рішення суду. Проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Відтак, спір у справі у вказаній частині виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаних судових рішень порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі №522/10140/17 та від 16.12.2019 у справі №336/1379/17-а.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, наведене свідчить, що позивачем у позовній заяві об`єднані вимоги, які належить розглядати в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.

Згідно з ч. 6 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

При цьому, суд звертає увагу, що статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено повернення частини позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог і відсутні підстави для застосування положень статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 цього Кодексу.

Згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 21, 169, 171, 172, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цією ухвалою, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Балаклицький А. І.