Справа № 640/18387/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просив:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кривошея Д.С.;

- визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58207465 від 01 лютого 2019 року Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 24.01.2019 ВП № 53119234 повернуто виконавчий лист № 2-612/10, виданий 19.10.2010 Подільським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в особі регіональної дирекції «Райфайзен Банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором № 223336447 від 19.06.2009 в розмірі 479135,20 грн., судові витрати в розмірі 1952,00 грн., а всього - 481087,20 грн. стягувачу та виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 53119234 від 21.08.2017. (а.с. 11-13, 16)

Постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01.02.2019 відкрито виконавче провадження № 58207465 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53119234 від 21.08.2017. (а.с. 59, 60)

Незгода позивача із постановою про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 53119234 від 21.08.2017 зумовила його звернення до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- оскільки постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 53119234 від 21.08.2017, станом на час прийняття оскаржуваної постанови від 01.02.2019, позивачем не оскаржена та є чинною, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при прийняття оскаржуваної постанови, відповідач діяв відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження»;

- крім того, суд першої інстанції вказав на те, що позовні вимоги фактично обґрунтовані протиправністю постанови від 21.08.2017 про стягнення виконавчого збору, з огляду на що, позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, яке може бути відновлене виключно внаслідок оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, яка, у свою чергу, не є предметом розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги:

- заборгованість за кредитним договором було добровільно погашено в повному обсязі, і вже після добровільного погашення боргу, державним виконавцем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2019 ВП № 58207465, тобто, апелянт вважає, що при винесенні постанови ВП № 53119234 від 21.08.2017, виконавець мав всі законні підстави для стягнення зазначеної суми, однак після повернення виконавчого документа стягувачу та після повного, добровільного погашення заборгованості боржником перед стягувачем, об`єктивні обставини змінились.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно до норм п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. (а.с. 12, 59)

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (ч. ч. 1-4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»)

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання на підставі виконавчого документа, з огляду на що, одночасно з відкриттям виконавчого провадження, державний виконавець повинен вирішити питання про його стягнення. При цьому, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VІІІ не передбачено. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Нормами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Під час розгляду даного спору по суті в суді першої інстанції було досліджено, що оскаржуваною постановою від 01.02.2019 відкрито виконавче провадження ВП №58207465 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 53119234 від 21.08.2017, яка, станом на час прийняття оскаржуваної постанови, набрала законної сили, позивачем не оскаржувалась та є чинною.

Зазначене свідчить про те, що при прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, відповідач діяв відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на що, суд першої інстанції правильно вказав на невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, яке може бути відновлене виключно внаслідок оскарження постанови про стягнення виконавчого збору ВП №53119234 від 21.08.2017.

Оскільки предметом позову є постанова про відкриття виконавчого провадження, доводи позивача про неправомірність постанови про стягнення виконавчого збору, яка не оскаржена у цій справі та відсутні докази оскарження такої в судовому порядку, є помилковими.

Так, фактичними мотивами, які спонукали позивача звернутись з цим позовом до суду, є незгода зі стягненням з нього виконавчого збору, проте, слід врахувати, що за змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. Відтак, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, а постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, має наслідком стягнення з боржника вже визначеної суми.

Посилання апелянта на те, що при винесенні постанови ВП № 53119234 від 21.08.2017, виконавець мав всі законні підстави для стягнення зазначеної суми, однак, після повернення виконавчого документа стягувачу та після повного, добровільного погашення заборгованості боржником перед стягувачем, об`єктивні обставини змінились, на переконання колегії суддів є необгрунтованими та не змінюють правового регулювання спірних правовідносин, адже підстави для стягнення та сума виконавчого збору виникла на підставі постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 53119234 від 21.08.2017, а не під час прийняття оскаржуваної постанови, якою лише відкрито виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, що набрала законної сили та не оскаржувалась сторонами виконавчого провадження.

Згідно з ч. ч. 1. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що дії та рішення відповідача в даних правовідносинах відповідають вимогам чинного законодавства, а тому, є правомірними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків Окружного адміністративного суду м. Києва не спростовують.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко