Справа № 640/5128/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2020 року м. Київ № 640/5128/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доФонду державного майна України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Фонду державного майна України щодо невидачі наказу про звільнення позивача в порядку частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та зобов`язати видати такий наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 08.05.2019 по теперішній час знаходиться у трудових відносинах з Фондом державного майна України. У період роботи з 08.05.2019 по 27.08.2019 позивач обіймав посаду заступника директора юридичного департаменту Фонду - начальника відділу претензійно-позовної роботи, а з 28.08.2019 заступника директора юридичного департаменту. 02.01.2020 позивачеві було вручено попередження про наступне скорочення займаної ним посади, у зв`язку зі скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Фонду без скорочення чисельності, відповідно до наказу Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 23.12.2019 №1080к «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Фонду державного майна України». Разом з вказаним попередженням позивачу була запропонована вакантна посада головного спеціаліста відділу претензійно - позовної роботи Юридичного департаменту (посада державної служби категорії «В»). На письмове прохання позивача надати перелік усіх вакантних посад на підприємстві, такі відомості відповідачем надані не були. Проте, у той же час, відповідач оголосив конкурс на зайняття вакантних посад, серед яких були присутні як рівнозначні так і нижчі посади, які позивачу запропоновані не були.

Як зазначає позивач, неодноразові порушення відповідачем вимог законодавства, стали підставою для подання ним 24.02.2020 заяви про звільнення. Однак відповідач відмовив у звільненні листом від 26.02.2020, зазначивши що відповідач має правові підстави звільнити позивача із займаної посади у разі написання заяви про скорочення двомісячного терміну попередження та написання заяви на звільнення за угодою сторін або за власним бажанням. 27.02.2020 позивач повторно звернувся до Фонду із заявою про звільнення, проте відповідач своїм листом в черговий раз відмовив у задоволенні заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/5128/20 та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2020 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Засобами поштового зв`язку через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 09.04.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає про те, що позовна заява позивача є безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки Фонд державного майна у відносинах із позивачем діяв в межах повноважень, визначених чинним законодавством і жодним чином не порушив прав позивача, а тому відповідач як роботодавець не вбачав звільняти позивача за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю, оскільки впевнений у відсутності порушень зі свого боку.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Частаною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої, другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом від 07.05.2019 №318к ОСОБА_1 (далі - позивач) призначено на посаду заступника директора юридичного департаменту - начальника відділу претензійно-позовної роботи Фонду державного майна України (далі - відповідач) з 08.05.2019.

Наказом від 28.08.2019 ОСОБА_1 , заступника директора юридичного департаменту - начальника відділу претензійно-позовної роботи переведено на посаду заступника директора Юридичного департаменту.

Наказом Фонду державного майна України від 30.10.2019 №942к "Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов`язків між керівництвом Фонду", Управління юридичного супроводження банкрутства виведено зі складу Юридичного департаменту та підпорядковано напряму заступнику Голови Фонду Ігнатовському Сергію Юрійовичу, що на думку позивача, призвело до порушень пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про державну службу" в частині відсутності чітко визначених посадових обов`язків останнього.

Як зазначає позивач, видача цього наказу була направлена на порушення вимог Закону України "Про державну службу" в частині обмеження позивача у доступі до посад державної служби, оскільки відбулось штучне скорочення посад.

У зв`язку із скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Фонду без скорочення чисельності, відповідно до наказу Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 23.12.2019 №1080к "Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Фонду державного майна України", 02.01.2020 позивачу було вручено письмове попередження про скорочення посади.

Одночасно з наданням письмового попередження позивачу була запропонована вакантна посада головного спеціаліста відділу претензійно - позовної роботи Юридичного департаменту.

З акту від 02.01.2020 вбачається, що в цей же день позивача було ознайомлено з письмовим попередженням про скорочення його посади внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Фонду.

Також, відповідно до акту від 02.01.2020 ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення під підпис з наказом Фонду від 23.12.2019 №1080к.

З матеріалів справи вбачається, що 02.01.2020 позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом, у якому просив надати йому копію наказу від 23.12.2019 №1080к та завірену копію штатного розпису апарату Фонду державного майна України станом на 02.01.2020.

Листом від 17.01.2020 року №5/1 відповідач повідомив позивача про те, що останній відмовився від ознайомлення з попередженням про скорочення посади від 02.01.2020, також на вимогу позивача надано завірену копію наказу Фонду від 23.12.2019 №1080к та копію штатного розпису апарату Фонду на 2019 рік. Одночасно позивача повідомлено про те, що у зв`язку з введенням в дію структури та штатного розпису апарату Фонду державного майна України з 28.12.2019 Департаментом управління персоналом здійснювались заходи щодо ознайомлення працівників Фонду з попередженням про скорочення посад, які вони обіймають, пропонування інших посад та переведення на відповідні посади у разі згоди працівників. У зв`язку з цим в Департаменті управління персоналом відсутня інформація щодо вакантних посад станом на 02.01.2020.

Однак, на думку позивача, відповідач систематично порушує норми трудового законодавства по відношенню до нього. Зокрема, порушує строки надання відповідей та копій документів, умисно не надає відомостей щодо наявних будь яких вакансій у Фонді державного майна України, які відповідають його компетенції та в той же час наказом від 08.01.2020 №15к оголосив конкурс на вакантні посади, в тому числі і рівнозначні та нижчі.

Так, ОСОБА_1 24.02.2020 звернувся із заявою до Фонду державного майна України, в якій просив звільнити його із займаної посади відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 86 Закону України "Про державну службу" 27.02.2020.

Відповідач, своїм листом від 26.02.2020 №5/4 повідомив позивача про те, що Фонд не порушував законодавство про працю, а тому підстави для розірвання трудового договору з позивачем відповідно до частити третьої статті 38 Кодексу законів про працю України у відповідача - відсутні. Одночасно, відповідач зауважив, що має правові наслідки звільнити позивача 27.02.2020 у разі:

- написання ним заяви про скорочення двомісячного терміну попередження;

- написання заяви на звільнення за угодою сторін або за власним бажанням відповідно до частини другої статті 86 Закону України "Про державну службу".

27.02.2020 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням звільнити його із займаної посади в порядку частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 86 Закону України "Про державну службу" 27.02.2020.

Проте, відповідач повторно відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на те, що Фонд не порушував законодавство про працю, а тому правові підстави для розірвання трудового договору з позивачем відсутні.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невидачі наказу про його звільнення в порядку частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 86 Закону України "Про державну службу" позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Правовий статус позивача, як державного службовця, а також правовідносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням і припиненням державної служби врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 (далі - Закон №889-VІІІ).

Статтею 83 Закону №889-VІІІ визначені підстави для припинення державної служби, серед них, в тому числі за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з пунктом частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про фонд державного майна України" визначено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 19 Закону України " Про центральні органи виконавчої влади" керівник центрального органу виконавчої влади розподіляє обов`язки між своїми заступниками.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України " Про центральні органи виконавчої влади" положення цього Закону поширюються на Антимонопольний комітет України, Фонд державного майна України, Державний комітет телебачення і радіомовлення України, інші утворені Кабінетом Міністрів України центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості організації та порядку їх діяльності.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про фонд державного майна України" передбачено, що Фонд державного майна України у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України видає накази, що підписує Голова Фонду державного майна України.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Фонду державного майна України від 30.10.2019 №942к "Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов`язків між керівництвом Фонду" відповідно до статті 8 Закону України "Про фонд державного майна України" та з метою упорядкування та підвищення ефективності роботи структурних підрозділів відбулося тимчасове підпорядкування окремих структурних підрозділів, зокрема і підрозділу в якому працював позивач, керівному складу Фонду.

Так, на думку позивача, прийняття такого наказу було спрямоване на обмеження доступу до посад державної служби, оскільки відбулось штучне скорочення посад.

Проте суд зазначає, що в даному випадку позивачем не оскаржується такий наказ, а тому суд не може оцінювати правомірність прийнятого наказу, оскільки він не є предметом оскарження у даній справі.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Приписами частини першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України обумовлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Отже, з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Як вбачається зі змісту письмового попередження про наступне скорочення посади від 02.01.2020, позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу претензійно - позовної роботи Юридичного департаменту.

Від вказаної посади позивач відмовився, що підтверджується відповідною розпискою.

Матеріали справи також свідчать про те, що відповідачем у визначений законодавством строк було запропоновано позивачу вакантну посаду.

Судом також встановлено, що наказом Фонду "Про оголошення конкурсу" від 08.01.2020 №15-к оголошено конкурс на зайняття вакантних посад державної служби категорій "Б" та "В" Фонду державного майна України, перелік яких наводиться у додатку.

Як зазначає відповідач, станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою щодо надання інформації про вакантні посади, Фонд державного майна України повідомив про відсутність інформації стосовно вакантних посад станом на 02.01.2020 у зв`язку з проведенням заходів щодо ознайомлення працівників апарату Фонду з попередженнями про скорочення посад, які вони обіймають та пропонування інших посад державної служби, а також переведення на відповідні посади у разі згоди працівників.

Відповідач також наголосив, що позивач не брав участі у конкурсі на заняття вищезазначених посад.

Так, пунктом 1 частини першої статті 41 Закону України "Про державну службу" визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Відповідно до частини першої статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Про цьому, суд звертає увагу, що питання переводу працівника на іншу посаду є виключною компетенцією власника або уповноваженого ним органу з дотриманням певних вимог. Трудове законодавство зобов`язує роботодавця враховувати переважне право працівника лише при скороченні однорідних посад. У даному випадку, відбулась ліквідація посади позивача, яку він обіймав.

У відповідності до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частин першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Обгрунтовуючи свй позов, позивач зазначає, що відповідач порушує законодавство про працю, тому позивач бажає звільнитися саме у зв`язку з цими обставинами.

При цьому, порушення на думку позивача, стосується процедури звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників Фонду державного майна України.

Однак, позивач не оскаржує акти відповідача, які видані ним на виконання цієї процедури (скороченням штату працівників), а тому суд не може надати оцінку цим доводам, оскільки вони не відносяться до предмету позову та предмету доказування.

Оцінка дотримання роботодавцем процедури звільнення особи у зв`язку із скороченням має надаватися при оскарженні звільнення за наслідком такої процедури, а тому суд у даній справі позбавлений можливості встановити, чи порушує в даному випадку законодавство про працю відповідач.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов до висновку про те, що у встановлених по справі фактичних обставин справи, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, оскаржувана бездіяльність відповідача, не зачіпає конкретних прав позивача, а відповідач, в свою чергу, діє в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до частини третьої статті 86 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Так, частиною третью статті 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач діяв відповідно до приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Наказом Фонду державного майна України від 16.03.2020 №375к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Юридичного департаменту, 16.03.2020 у зв`язку із скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Фонду без скорочення чисельності.

Суд додатково звертає увагу, що Кодекс законів про працю України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Одним із способів захисту трудових прав працівників, визначених Кодексом законів про працю України, є можливість працівника оскаржити наказ про його звільнення.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо невидачі наказу про його звільнення в порядку частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю, частини третьої статті 86 Закону України "Про державну службу" та зобов`язання відповідача видати такий наказ є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність своїх рішень, дій та бездіяльності, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн (квитанція від 03.03.2020 №5339197). Оскільки в в задоволенні позову відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

cуд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.