Справа № 200/3210/20-а
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2020 р. Справа№200/3210/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченка О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (87555, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70), Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27а) про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (далі відповідач №1) та Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач № 2), відповідно до якої просила суд:

- визнати неправомірними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо вилучення посвідчення від 28.09.2004 р. серії НОМЕР_1 , виданого управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району з повідомленням органів пенсійного фонду та щодо прийняття рішення про втрату статусу особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати відповідача Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради повернути безпідставно вилучене посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 28.09.2004 р. серії НОМЕР_1 , виданого управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя;

- зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зробити перерахунок розміру пенсії за період з січня 2020 року, донарахувати та виплачувати пенсію як особі з інвалідністю внаслідок війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 28 вересня 2004 року Управлінням праці та соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя їй було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_1 , за яким вона отримувала пенсію за віком з урахуванням статусу особа з інвалідністю внаслідок війни, з урахуванням інвалідності 2 групи. 11 липня 2019 року МСЕК їй змінила групу інвалідності з 2 групи та 1 групу. У зв`язку зі зміною групи інвалідності на 1 групу, розмір її пенсії збільшився з 01 грудня 2019 року з розміру 8211 грн. на 8599,50 грн. Але в грудні 2019 року Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради вилучив посвідчення мотивуючі втратою статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, посилаючись на пункт 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року. Позивач зазначає, що з 2004 року по липень 2019 рік, а саме протягом 15 років мала статус особи з інвалідністю внаслідок війни, так як мала 2 групу інвалідності. Після того, як її стан здоров`я погіршився, і у липні 2019 року МСЕК їй була встановлена 1 група інвалідності, її позбавили статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, у в`язку з чим вважає дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради неправомірними. У зв`язку з втратою зазначеного статусу, Пенсійний фонд з січня 2020 року зменшив розмір пенсії з 8599,50 грн. до 3876,53 грн. Вважає, вищезазначені дії неправомірними, у зв`язку з чим, звернулась із даним позовом до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні (арк. справи 27).

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзиви відповідачів.

22 квітня 2020 року відповідачем 1 - Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.

У відзиві відповідач 1 зазначив, що у 2000 році ОСОБА_1 первинно була встановлена 3 група інвалідності внаслідок загального захворювання (довідка МСЕК серії ДОН №114624 від 17.07.2000) та у 2004 році ОСОБА_1 встановлена 2 група інвалідності від загального захворювання (довідка МСЕК серії ДОН-04 №076606 від 07.05.2004).

23 жовтня 2019 року позивач звернулась із заявою про видачу посвідчення «Особа з інвалідністю внаслідок війни» у зв`язку зі зміною групи інвалідності, надані наступні документи:копія посвідчення «Особа з інвалідністю внаслідок війни» від 28.09.2004 року, видане УПСЗН, копія довідки МСЕК серії 12ААБ №073765 від 11.07.2019 року, про встановлення 1 групи, підгрупи «Б», загального захворювання;копії довідок від СБУ: від 20.01.1999 №7/11-Д-94 та від 09.11.2000 №17/11-Р-5/9, в якій зазначено, що мати заявниці була насильно вивезена на примусові роботи до Німеччини та працювала на залізничній дорозі; копія посвідчення учасника бойових дій, виданого Маріупольським військовим комісаріатом серії НОМЕР_2 від 14.04.1998.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 у 2004 році була визнана особою з інвалідністю внаслідок війни, та їй без урахування норм чинного законодавства було видане посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.09.2004.

Згідно із довідкою Служби безпеки України від 21.01.1999 року за №7111-Д-94 мати

позивачки у вересні 1943 року була вивезена на примусові роботи в Німеччину, працювали у м. Бергені, чорнорабочею.

З 01.01.2006 року введено в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань», яким частина друга статті 6, пункт 3 частини другої статті 7, пункт 5 і 9 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виключені.

Відповідач у відзиві зазначає, що матір ОСОБА_1 була насильно вивезена на примусові роботи до Німеччини, де вона працювала на залізничній дорозі, а не знаходилась у концтаборі або інших місцях примусового тримання, зазначених Законом України «Про жертви нацистських переслідувань», встановлення ОСОБА_1 статусу «Особа з інвалідністю в наслідок війни» є безпідставним та суперечить нормам чинного законодавства. На підставі статті 5 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» передбачено, що жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни, видане ОСОБА_1 посвідчення «Інвалід війни» було вилучено. На підставі наведеного, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту відмовити у повному обсязі (арк. справи 32-34).

22 квітня 2020 року відповідачем 2 - Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.

У відзиві зазначив, що позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До 11 липня 2019 року позивач мала 2 групу інвалідності загального захворювання, з 11.07.2019 року - 1 групу інвалідності загального захворювання. Згідно посвідчення серії № НОМЕР_1 виданого 28.09.2004 р. Жовтневим управлінням СЗН м. Маріуполя (наразі - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради) мала статус інваліда війни 2 групи. Згідно іншого посвідчення (серія № НОМЕР_2 від 14.04.1998), виданого вищевказаної установою - має статус учасника бойових дій (неповнолітній в`язень).

У відзиві відповідач - 2 зазначає, що розмір пенсії ОСОБА_1 до 01.01.2020 року складав: розмір пенсії за віком - 2 712 грн. 69 коп.; доплата за понаднормативний стаж (18 р.) - 294 грн. 84 коп.; додаткова соціальна допомога на догляд інвалідам війни - 50 грн. 00 коп; надбавка неповнолітнім в`язням інвалідності, 1 гр. - 819 грн. 00 коп.;державна адресна допомога інваліду війни II групи - 4 722 грн. 97 коп.; загальний розмір пенсії - 8 599 грн. 50 коп.

20 грудня 2019 року на адресу Управління надійшов лист Департаменту соціального захисту населення від 02.12.2019 року за № 74816-56/1, згідно якого було повідомлено, що позивач ОСОБА_1 втратила право на статус «особа з інвалідністю внаслідок війни», визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У зв`язку з чим, управлінням проведено у відповідність діючого законодавства складові пенсійної виплати, розмір виплати зменшено.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно виписки із акту огляду МСЕК Серії ДОН-04 за № 076606 від 07 вересня 2004 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності безстроково, причина інвалідності: загальне захворювання (арк. справи 20).

Згідно копії посвідчення виданого Управлінням соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя Донецька область Серія Б № 339028 від 28 вересня 2004 року вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Посвідчення дійсне без терміново на всій території України (арк. справи 6).

Згідно довідки МСЕК за № 114624 від 17 липня 2000 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності: загальне захворювання (арк. справи 19).

Відповідно до довідки МСЕК № 2 м. Маріуполя серії 12 ААБ № 073765 від 11 липня 2019 року ОСОБА_1 встановлена перша «Б» група інвалідності, причина інвалідності: загальне захворювання (арк. справи 7).

Згідно копії посвідчення, виданого Маріупольським військовим воєнкоматом серії НОМЕР_2 від 14 квітня 1998 року, ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. справи 18).

У довідці Управління СБУ по Донецькій області від 09 листопада 2000 року за вихідним № 1711-Р-5491 зазначено, що мати позивачки - ОСОБА_3 , 1920 року народження, у вересні 1943 року була насильно вивезена на примусові роботи у Німеччину, де працювала чернорабочею в м. Берлині. Звільна у травні 1945 року (арк. справи 8).

Згідно довідки Управління СБУ по Донецькій області від 20 січня 1999 року за вихідним № 7/11-Д-94, мати позивача ОСОБА_4 (Даудрих), 1920 року народження, у вересня 1943 року була вивезена на примусові роботи у м. Берлін, чернорабочею. Звільнена у травні 1945 року (арк. справи 9).

В листі Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Центра первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя від 31 січня 2020 року за вихідним № 70/01-07 зазначено, що позивач з 2004 року по 11 липня 2019 року мала статус інваліда ІІ групи. З 11 липня 2019 року є особою з інвалідністю І «Б» групи загального захворювання (арк. справи 15).

Листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 14 лютого 2020 року за вихідним № Д-2063-11-1.1.2 позивача повідомлено про те, що посвідчення «Особа з інвалідністю внаслідок війни» від 28 вересня 2004 року Серії НОМЕР_1 , видане Управлінням соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області позивачу безпідставно. У зв`язку з чим, з лютого 2020 року позивачеві знято пільги як особі з інвалідністю внаслідок війни (арк. справи 16).

Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради листом від 17 січня 2020 року за вихідним № Д-434-11-1.1.2.1 позивача повідомлено на підставі яких документів було встановлено статус та видане посвідчення «Особі з інвалідністю внаслідок війни», а саме: посвідчення «Учасник бойових дій» серії НОМЕР_2 ; довідки МСЕК серії НОМЕР_3 від 11 липня 2000 року, довідки МСЕК серії ДОН-04 № 076606 від 07 вересня 2004 року, довідки СБУ від 21 січня 1999 року № 7/11-Д-94 (арк. справи 17).

Листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 02 грудня 2019 року за вихідним № 56.3.3-94811-56.1 позивачу повідомлені підстави вилучення посвідчення від 28 вересня 2004 року серії НОМЕР_1 . В листі відповідач № 1 вказує на те, що зазначене посвідчення та присвоєння статусу «Особи з інвалідністю внаслідок війни» видано департаментом безпідставно, оскільки у довідці МСЕК від 11 липня 2019 року серії 12 ААБ № 073765 зазначена причина інвалідності як: «Загальне захворювання», що не відповідає Порядку видачі посвідчень ветеранам війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, тобто видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (арк. справи 22).

Позивачем також наданий лист від 04 лютого 2020 року щодо відомостей про її батька - ОСОБА_5 ,1917 року народження, надана інформація щодо встановлення 4 відомостей про ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Таутрихфельд/ Тельманнштадт, з 11 лютого 1945 року по 21 червня 1954 року знаходження на лікуванні в резервному лазареті, з 21 червня 1945 року по 08 серпня 1945 рік знаходження на лікуванні в резервному лазареті Швабах, з 04 вересня 1945 року по 13 жовтня 1945 рік знаходження на лікуванні в резервному лазареті Гунценхаузен (арк. справи 23).

Ухвалою Жовтневого районного суду твід 29 вересня 1959 року ОСОБА_7 , 1917 року народження визнано безвісно відсутнім у зв`язку з неповерненням з Німеччини з 1943 року (арк. справи 14).

Позивач не погодившись із зазначеними діями відповідачів звернулась до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статті 1 названого Закону він спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

За змістом статті 4 Закону, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни та учасники війни.

Як встановлено судом та зазначалось вище, спірне посвідчення серії НОМЕР_1 видавалось позивачеві Управлінням соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя Донецька область 28 вересня 2004 року, яким посвідчувалось, що позивач є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Посвідчення дійсне без терміново на всій території України (арк. справи 6).

Згідно пункту 17 частини 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції чинній станом на 28 вересня 2004 року, тобто на момент видачі позивачеві посвідчення серії НОМЕР_1 , передбачалось, що прирівняними до учасників бойових дій вважаються колишні неповнолітні (яким на момент ув`язнення не виповнилося 16 років) в`язні концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період другої світової війни, а також діти, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 7 цього ж Закону у редакції станом на 28 вересня 2004 року також передбачалось, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа малолітніх (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язнів фашистських концтаборів та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин.

З огляду на наведене, особам, із числа малолітніх в`язнів, які мали право на установлення статусу відповідно у 2004 році видавалися посвідчення «Учасник бойових дій» або «Інвалід війни». До такої категорії осіб також була віднесена позивач та їй, як вказувалось судом, видане посвідчення серії НОМЕР_1 від 28 вересня 2004 року.

Втім, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань» за №2256-ІV від 16 грудня 2004 року частину другу статті 6, пункт 3 частини другої статті 7, пункти 5 і 9 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виключено.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підтвердження свого статусу ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки порядок виготовлення та видачі яких встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року за № 302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (Далі Положення).

Відповідно до пунктів 2, 3 якого передбачено, що учасникам бойових дій видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій". Таке посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення визначено, що до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій".

Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Учасникам війни (стаття 9 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник війни".

Відповідно пункту 10 Положення «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Пунктом 12-1 Положення визначено, що особам, які мають право на отримання кількох посвідчень відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видається лише одне посвідчення за їх вибором.

Ветеранам війни, яким одночасно встановлено правовий статус згідно із статтею 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видається одне посвідчення за їх вибором, в якому робиться відмітка про встановлення іншого правового статусу.

У пункті 13 Положення визначено, що посвідчення осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників війни та прирівняних до них осіб, видані відповідними органами СРСР, союзних республік, які існували на його території, України та інших незалежних держав, що утворились на його території, за зразками, які діяли на 1 січня 1992 р., залишаються на збереженні у ветеранів війни.

У разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення (пункт 13-1 цього Положення).

З матеріалів пенсійної справи позивачки слідує, що Маріупольським військовим воєнкоматом 14 квітня 1998 року їй видано посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_2 .

Дане посвідчення «Учасника бойових дій» позивачці видано на виконання вимог Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»» від 22.12.1995 року N 488/95-ВР, яким колишніх неповнолітніх в`язнів концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Другої світової війни, а також дітей, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків було прирівняно до учасників бойових дій.

Із довідки Управління Служби безпеки України по Донецькій області від 20 січня 1999 року за вихідним № 7/11-Д-94 вбачається, що мати позивачки ОСОБА_4 (Даудрих), 1920 року народження, у вересні 1943 року була вивезена на примусові роботи у м. Берлін, чернорабочею. Звільнена у травні 1945 року.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачка у встановленому законодавством порядку (Закон від 22.12.1995 року N 488/95-ВР) набула статус «Учасника бойових дій» у період Другої світової війни.

Вказаного статусу позивачка не позбавлена. Доказів, які б спростовували дану обставину відповідачем не надано.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму;

нацистські переслідування - злочинне позбавлення Німеччиною в роки Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом ув`язнення його у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання, а також насильне вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;

концентраційний табір - місце превентивного ув`язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в`язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів Третього Рейху з характерними ознаками:

- повна ізоляція в`язнів від зовнішнього світу, що забезпечується комплексом споруд, обнесених системою дротяних огорож під високою електричною напругою, встановленням вогневих точок на охоронних вежах і в наземних дзотах по периметру огорожі, а також системою зовнішніх постів, що виключає можливість проникнення до табору іззовні;

- реєстрація ув`язнених та запровадження спеціального одягу і системи розпізнавальних знаків і номерів;

- охорона військами СС;

- використання праці ув`язнених головною службою господарського управління СС;

- незастосування превентивного ув`язнення, що здійснювалося державною таємною поліцією - гестапо як покарання або заміна тюремного ув`язнення;

- гетто - частина території населеного пункту, виділена для примусового тримання осіб єврейської національності з метою їх ізоляції та подальшого знищення;

інші місця примусового тримання та місця примусових робіт:

- виправно-трудовий табір - місце ув`язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання;

- табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув`язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС;

- табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення;

- гестапівські тюрми - місця ув`язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув`язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства;

- медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування;

- створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню;

- пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування;

- карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії;

- табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії.

За визначенням статті 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є:

колишні в`язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Другої світової війни;

особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;

діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт;

діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв`язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням.

До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Згідно статті 5 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги, що матір позивачки була насильно вивезена на примусові роботи до Німеччини, де вона працювала на залізничній дорозі, суд беззаперечно вважає, що вона підпадає під критерії жертв нацистських переслідувань, тобто, осіб, які в роки Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру. Водночас, за визначенням статті 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є також діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт.

Із вищенаведеного можна зробити висновок, що спірне посвідчення позивачеві 28 вересня 2004 року видано правомірно, на підставі чинних норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, в подальшому шляхом внесення відповідних змін в Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» норми, які врегульовували означене питання були виключені, внаслідок чого позивач втратила статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а видане їй раніше посвідчення підлягає вилученню уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення з огляду на приписи пункту 13-1 Положення.

Разом із цим, частинами 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Navieri S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України"), У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany"). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення всіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого "права власності", а саме виплати пенсій як гарантії соціального захисту, повинна застосовуватися в Україні. Таким чином, статтю 1 указаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСІІЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом № 911-VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України у рішенні від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п. 52).

Згідно з приписами частини першої статті 58 Основного Закону України закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

З огляду на вищенаведену практику Європейського суду з прав людини та норми Конституції України, а також приймаючи до уваги, що посвідчення позивачеві 28 вересня 2004 року видано правомірно, на підставі чинних норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому, на переконання суду, позбавлення позивачки цього посвідчення та, як наслідок, відповідних гарантій, суперечить Першому протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права.

Зважаючи на встановлені обставини у справі, суд вважає, що порушені права позивачки підлягають поновленню, а її позовні вимоги підлягають задоволенню. Однак, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області донарахувати та виплачувати пенсію позивачеві як особі з інвалідністю внаслідок війни не підлягають задоволенню, оскільки суд захищає лише порушені права і позбавлений можливості захищати права на майбутнє.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю I групи.

Керуючись 2, 3, 5- 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 94, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (87555, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70), Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27а) про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо вилучення у ОСОБА_1 посвідчення від 28.09.2004 р. серії НОМЕР_1 , виданого Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району з повідомленням органів пенсійного фонду та щодо прийняття рішення про втрату статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради повернути ОСОБА_1 вилучене посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 28.09.2004 р. серії НОМЕР_1 , виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зробити перерахунок ОСОБА_1 розміру пенсії за період з січня 2020 року як особі з інвалідністю внаслідок війни та виплатити різницю у пенсії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 24 квітня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень внесених до КАС України згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019), строки визначені статтею 295 КАС України, а також інші процесуальні строки продовжуються на строк дії карантину.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.В. Зінченко