Справа № 200/10495/19-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року справа №200/10495/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Рублевої М.В., Косенка О.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Святогірської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 р. (повний текст рішення виготовлено та підписано 24 грудня 2019 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/10495/19-а (головуючий І інстанції суддя Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Святогірської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Святогірської міської ради №6-ХХХVІІ-7 "Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1 " від 29.03.2019,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.08.2019 року звернувся до суду з позовною заявою до Святогірської міської ради, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 6-ХХХVІІ-7 «Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1 " від 29.03.2019; вирішити питання судових витрат (т. 1 а.с. 4-8).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі № 200/10495/19-а позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Святогірської міської ради № 6-ХХХVІІ-7 "Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1 " від 29.03.2019.

Зобов`язано Святогірську міську раду повторно розглянути питання щодо затвердження детального плану території по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.

Вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 231-237).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що ОСОБА_1 є депутатом Святогірської міської ради і приймав участь у засіданні сесії міської ради 18.05.2018 року, на якому були прийняті рішення про надання дозволу Департаменту сім`ї та молоді Донецької ОДА на розробку проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 20, 0 га для будівництва регіональної спортивної бази в АДРЕСА_1 та щодо розробки детального плану території по АДРЕСА_1 , яке пов`язано з попереднім рішенням.

Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не проаналізував та не визначив наявність чи відсутність факту порушених прав позивача, оскільки ОСОБА_1 без будь- яких обмежень прийняв участь у громадських обговореннях Детального плану території по АДРЕСА_1 у тій формі, яку сам обрав, а саме: наданням пропозицій та заперечень. Його пропозиції були розглянуті та на них у встановленому порядку була надана відповідь із дотриманням інших вимог, передбачених Порядком від 25.05.2011 року № 555.

Крім того, судом було невірно визначено правову природу та зміст рішення міської ради, яке було предметом спору.

В процедурі обговорення не виникло спірних питань, які могли бути обов`язковою підставою для прийняття рішення про створення погоджувальної комісії.

Також апелянт наголошує на тому, що рішенням Святогірської міської ради від 18.05.2018 року наданий дозвіл Департаменту сім`ї, молоді та спорту Донецької обласної державної адміністрації на розробку проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельних ділянок орієнтовною площею 20, 0 га для будівництва регіональної бази в АДРЕСА_1 із земель реакреаційного призначення комунальної власності Святогірської міської ради. Для подальшої реалізації цього рішення було прийнято також рішення «Про розробку детального плану території по АДРЕСА_1 », що передбачено ст. 19 Закону № 3038 від 17.02.2011 року.

Тобто, Детальний план передбачав саме на цій земельній ділянці будівництво спортивного парку з будівлями спортивних об`єктів, тому обговорення детального плану повинно було проводитись саме в межах вже визначеного цільового призначення земельної ділянки по АДРЕСА_1 з урахуванням прийнятого рішення міської ради, яким надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою за зверненням Департаменту сім`ї, молоді та спорту Донецької обласної державної адміністрації з подальшою метою будівництва регіональної спортивної бази.

Таким чином, пропозиції та заперечення щодо будівництва спортивного парку в іншому місці виходили за межі тематики обговорення Детального плану території.

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги, на цьому і наполягав в судовому засіданні.

За правилами ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Святогірської міської ради від 18.05.2018 року вирішено здійснити розробку детального плану території по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 54, т. 3 а.с. 60-61).

На замовлення Святогірської міської ради ПП «РЕСТРО» розроблено детальний план території відповідно до рішення Святогірської міської ради від 18.05.2018 №1-ХХІ-7 "Про розробку детального плану території по АДРЕСА_1" (т. 1 а.с.14-137).

Святогірською міською радою в газетах «Вісті» від 14.02.2019 за № 7 (154234) та «Славянские объявления» від 14.02.2019 за № 6 (655) було оприлюднено повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації «Детальний план території по АДРЕСА_1» (далі Повідомлення) (т. 2 а.с.56-58).

Повідомлення також було опубліковано на офіційному веб-сайті Святогірської міської ради 14.02.2019 року (т. 2 а.с.59-64).

В повідомленні вказано, що громадські слухання щодо проекту містобудівної документації «Детальний план території по АДРЕСА_1» відбудуться 12.03.2019. Крім того зазначено, що письмові пропозиції до проекту детального плану території подаються у строк з 14.02.2019 по 15.03.2019 до відділу житлово-комунального господарства, комунальної власності, транспорту і зв`язку, благоустрою, архітектури, містобудування та земельних відносин Святогірської міської ради.

12.03.2019 у залі засідань Святогірської міської ради відбулися громадські слухання щодо проекту містобудівної документації «Детальний план території по АДРЕСА_1». За результатами громадських слухань було складено протокол громадських слухань щодо проекту містобудівної документації «Детальний план території по АДРЕСА_1» (т. 1 а.с.165-166).

В період з 14 лютого 2019 року по 15 березня 2019 року до Святогірської міської ради було надано пропозиції та зауваження від наступних мешканців міста Святогірськ:

- ОСОБА_1 (т. 1 а.с.138-139);

- ОСОБА_2 (т. 1 а.с.140);

- ОСОБА_3 (т. 1 а.с.141);

- ОСОБА_4 як депутата міської ради (т. 1 а.с.142);

- Громадської організації «Зелений горизонт» (т. 1 а.с.143-146).

Відповідач листом від 20.03.2019 за вих. № 428/02.01-15 спрямував розробнику детального плану території - Приватному підприємству «РЕСТРО» зауваження та пропозиції вищезазначених фізичних та юридичних осіб (т. 2 а.с.65).

Листом від 22.03.2019 за вих. № 19 Приватне підприємство «РЕСТРО» направило на адресу відповідача відповіді на пропозиції та зауваження щодо розробки детального плану території по АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.66-72).

За наслідком розгляду пропозицій та зауважень всім особами, що вказані вище, було надано відповіді (т. 2 а.с.73-79).

29.03.2019 на пленарному засіданні Святогірської міської ради прийнято рішення № 6-ХХХVІІ-7 «Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1» (т. 1 а.с. 12-13, т. 3 а.с. 58).

Спірним у цій справі є правомірність прийняття відповідачем рішення Святогірської міської ради № 6-ХХХVІІ-7 "Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1" від 29.03.2019.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

За визначенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статі 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ визначена ст. 19 КАС України. Згідно з нормами цієї статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За унормуванням частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Приписами статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

З системного аналізу наведених норм права вбачається, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Рішення суб`єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у відповідної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права, що виникло у певного суб`єкта в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 904/9302/17 (провадження 12-211гс18), постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 816/389/15-а, а також від 5 червня 2019 року у справі № 367/5344/17.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що депутат Святогірської міської ради ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Святогірської міської ради № 6-ХХХVІІ-7 "Про затвердження детального плану території по АДРЕСА_1 " від 29.03.2019. Правовим підґрунтям спору позивач зазначив свій особистий інтерес як члена територіальної громади і наполягав на цьому впродовж усього розгляду справи як в першій, так і в апеляційній інстанції.

З установлених судами обставин справи вбачається, що міськрада не здійснювала владних управлінських функцій і не виступала у цих відносинах як суб`єкт владних повноважень, а лише є рівноправним учасником земельних відносин і власником землі.

Відповідно спір є приватноправовим і підвідомчість спору має визначатись виходячи із суб`єктного складу сторін спірних правовідносин.

Суд першої інстанції належним чином не визначив характер спору, суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, відкрив провадження у справі та розглянув справу в адміністративному судочинстві.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, як зазначалось вище, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд звертає увагу на те, що правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом України від 21 травня 1997 року № 280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України від 11 липня 2002 року № 93-IV «Про статус депутатів місцевих рад».

Відповідно до зазначених положень законів депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю.

Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

У своєму Рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційний суд України визначив основні ознаки охоронюваного законом інтересу, як правового феномену, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

При поєднанні інтересу та суб`єктивного права, останнє виступає правовим інструментарієм реалізації цього інтересу. Значно складніша ситуація виникає, коли інтерес є, але конкретного інструментарію у вигляді суб`єктивного права під нього немає. Слід звернути увагу, що Конституційний суд України вважає: у цивільному законодавстві, а саме у Цивільному кодексі України (ст. 16), прописані способи захисту інтересів.

Законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами - це доправова категорія, так як інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як «суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому».

Отже, підсумовуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про порушення з боку суб`єкта владних повноважень права позивача на участь у місцевому самоврядуванні. Як і відсутні докази перешкод для позивача та інших членів громади взяти участь у громадських обговореннях.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 243/10377/16-а.

За унормуванням п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

П. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 806/443/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суд від 15.05.2019 у справі № 205/8482/15-ц.

Визначення Великою Палатою Верховного Суду юрисдикційності певної категорії спорів може бути підставою для поновлення строку на апеляційне чи касаційне оскарження процесуального рішення суду, яке є перешкодою для повторного звернення особи до належного суду. Така постанова вищої судової інстанції може бути процесуальною підставою для звернення з позовом до належного суду.

Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Частиною 1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За унормуванням ч. 2 ст. 238 КАС Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Як вбачається з матеріалів справи, Святогірською міською радою сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції платіжним дорученням від 20 січня 2020 року № 11 у розмірі 1152, 60 грн. (т. 2 а.с. 245).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за потрібне повернути сплачену апелянтом суму судового збору.

Керуючись ст. ст. 132, п. 1 ч. 1 ст. 238, 308, 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Святогірської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 р. - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 р. у справі № 200/10495/19-а - скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачеві про можливість звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Повернути Святогірській міській раді (код за ЄДРПОУ - 04053001) сплачену суму судового збору у розмірі 1152, 60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві грн.), що внесена згідно з платіжним дорученням від 20 січня 2020 року та здійснити заміну оригіналу платіжного доручення завіреною належним чином копією.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але не менше строку дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко