Справа № 320/779/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2020 року м. Київ № 320/779/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Кузьменко А.І., суддів Добрівської Н.А., Маруліної Л.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в усуненні дискримінації позивача та інших споживачів комунальних послуг за відсутності у позивача та інших реєстрації та зобов`язати Кабінет Міністрів України привести пункт 8 Положення у відповідність із законодавством України, доповнивши його двома приписами, наведеними позивачем у абзацах 22, 23 адміністративного позову; відшкодувати моральну шкоду в сумі 63736,00 грн, завдану бездіяльністю Кабінетом Міністрів України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року №848, суперечать нормам Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Цивільному кодексу України та порушує його права, оскільки йому, позивачу, відмовлено у призначенні субсидії з огляду на те, що він є власником квартири, в якій не проживає, та за місцем проживання не може укласти договір оренди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що пунктом 7 частини 1 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено повноваження Кабінету Міністрів України щодо встановлення порядку надання пільг та житлових субсидій населенню.

Також представник Кабінету Міністрів України вказує, що оскаржувана постанова встановлює можливість отримання адресної субсидії для особи лише за адресою одного домогосподарства. В зв`язку з тим, що дружина позивача зверталася до органів державної влади для призначення субсидії, а позивач є учасником такого домогосподарства та приймає участь у правовідносинах щодо отримання його дружиною субсидії, зазначене виключає можливість отримання ним субсидії, оскільки законодавчо закріплена можливість отримання адресної субсидії лише за адресою одного домогосподарства.

В контексті наведеного представник Кабінету Міністрів України вказує, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів, які б свідчили про порушення його прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваної постанови та, як наслідок, наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 27 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання 12 вересня 2019 року жодна зі сторін не з`явились, хоча і були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива (далі - Положення) затверджено в новій редакції, що додається.

Так, пунктом 8 Положення визначено, що житлова субсидія призначається одному із членів домогосподарства, які зареєстровані і фактично проживають в житловому приміщенні (будинку).

За рішенням комісії житлова субсидія може призначатися одному із членів домогосподарства, які не зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично проживають у ньому на підставі договору найму (оренди) житла (далі - орендарі), або індивідуальним забудовникам, будинки яких не прийняті в експлуатацію, у разі, коли їм нараховується плата за житлово-комунальні послуги.

За рішенням комісії житлова субсидія може призначатися одному із членів домогосподарства, які не зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично проживають у ньому без укладеного договору найму (оренди) житла, у разі, коли вони є внутрішньо переміщеними особами. У такому випадку склад домогосподарства декларується заявником під час звернення за призначенням житлової субсидії.

Рішення про призначення (відмову в призначенні) житлової субсидії у випадках, передбачених абзацами другим і третім цього пункту, приймається комісією на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства.

Житлова субсидія не може призначатися одночасно за зареєстрованим місцем проживання особи та за місцем її фактичного проживання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради із заявою про надання житлової субсидії за місцем його фактичного проживання.

Листом від 15 серпня 2018 року №01-14/6255 позивачу відмовлено у призначенні житлової субсидії з посиланням на пункт 8 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329.

Тобто, позивач є суб`єктом правовідносин, у яких застосовуються оскаржуваний пункт Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329.

Не погоджуючись із пунктом 8 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 113 Конституції України, якій кореспондує частина 1 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Одночасно частиною 1 статті 117 Конституції України, якій кореспондує частина 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII, встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (далі - Закон України від 09 листопада 2017 року №2189-VIII).

Приписами пункту 7 частини 1 статті 4 Закону України від 09 листопада 2017 року №2189-VIII встановлено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належать, зокрема, встановлення порядку надання пільг та житлових субсидій населенню в частині забезпечення надання житлових субсидій як частки вартості житлово-комунальних послуг, у тому числі їх виплати у грошовій формі.

Окремо суд звертає увагу на те, що наведені положення Закону України від 09 листопада 2017 року №2189-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

Отже, з аналізу наведених норм спеціального закону, яким врегульовано правові відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, вбачається, що єдиним органом, який може визначати на законодавчому рівні умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій, є Кабінет Міністрів України.

Як зазначено вище, пунктом 8 Положення визначено, що житлова субсидія призначається одному із членів домогосподарства, які зареєстровані і фактично проживають в житловому приміщенні (будинку).

За рішенням комісії житлова субсидія може призначатися одному із членів домогосподарства, які не зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично проживають у ньому на підставі договору найму (оренди) житла (далі - орендарі), або індивідуальним забудовникам, будинки яких не прийняті в експлуатацію, у разі, коли їм нараховується плата за житлово-комунальні послуги.

Житлова субсидія не може призначатися одночасно за зареєстрованим місцем проживання особи та за місцем її фактичного проживання.

Одночасно пунктом 9 Положення визначено, що житлова субсидія розраховується на всіх членів домогосподарства.

До складу домогосподарства включаються особи, що зареєстровані і фактично проживають в житловому приміщенні (будинку), на яких розраховуються соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування і доходи яких враховуються під час призначення житлової субсидії.

Під час призначення житлової субсидії враховуються також доходи членів сім`ї особи із складу домогосподарства у разі, коли їх зареєстроване (фактичне) місце проживання відмінне від адреси домогосподарства. При цьому соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування за адресою домогосподарства на таких осіб не розраховуються.

Під час призначення житлової субсидії соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично в ньому не проживають у зв`язку з призовом на строкову військову службу. При цьому фактичні доходи таких осіб не враховуються в сукупний дохід домогосподарства.

Кількість членів домогосподарства визначається на початок місяця, з якого призначається житлова субсидія.

У разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку), за рішенням комісії соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих за даною адресою членів домогосподарства. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці десятому пункту 7 цього Положення.

За рішенням комісії доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці десятому пункту 7 цього Положення, і не може поширюватися на випадок, визначений в абзаці третьому цього пункту.

На підставі рішення комісії управителі, об`єднання, виконавці комунальних послуг не нараховують плати за житлово-комунальні послуги, внески/платежі на оплату витрат на управління багатоквартирним будинком на членів домогосподарства, які зареєстровані, але фактично не проживають у житловому приміщенні (будинку).

Суд зауважує, що за своєю сутністю відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг має пряму залежність від фактичного проживання особи та використання нею таких послуг, при цьому вказані обставини необхідно підтвердити належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що дружині ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , до складу домогосподарства якої входить й позивач, який зареєстрований разом із нею, дружиною, за адресою: АДРЕСА_1 призначено житлову субсидію за період з травня 2018 року по вересень 2018 року.

Отже, фактично позивачу відмовлено у призначенні субсидії з огляду на абзац 5 пункту 8 Положення (житлова субсидія не може призначатися одночасно за зареєстрованим місцем проживання особи та за місцем її фактичного проживання).

Так, хоча позивачем й заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в усуненні дискримінації позивача та інших споживачів комунальних послуг за відсутності у позивача та інших реєстрації та зобов`язання Кабінет Міністрів України привести пункт 8 Положення у відповідність із законодавством України, проте обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на протиправність виключно перших трьох абзаців пункту 8 Положення з огляду на встановлення необхідності зареєструватись або укласти договір оренди за місцем проживання для отримання субсидії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням адміністративного судочинства є вирішення спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень (частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства Україна, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, передумовою для захисту адміністративним судом прав особи є встановлення факту порушення прав такої особи.

Як визначено пунктом 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства Україна, у позовній заяві зазначається обґрунтоване порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів саме позивача.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, перевірка законності цих актів полягає у з`ясуванні їх відповідності законам України.

Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі, або можливість порушення такого права в межах правовідносин, які врегульовує такий нормативно-правовий акт.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, про відсутність порушення безпосередньо прав позивача оскаржуваними абзацами 1-3 пункту 8 Положення.

Одночасно суд зауважує, що оскаржуючи бездіяльність Кабінету Міністрів України з вимогою зобов`язати Кабінет Міністрів України привести пункт 8 Положення у відповідність із законодавством України, позивач не вказує на порушення процедури прийняття самої постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 року №329, а оскаржує виключно невідповідність, на його думку, оскаржуваних норм Положення чинному законодавству, зокрема, в частині порушення його прав та інтересів, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України та не вказує на порушення Кабінетом Міністрів України процедури прийняття нормативно - правового акта.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що приймаючи постанову від 27 квітня 2018 року №329, якою Положення про порядок призначення житлових субсидій викладено у новій редакції, Кабінет Міністрів України діяв у межах повноважень та у відповідності до Конституції України та законів України, виходячи з фінансових можливостей держави та з урахуванням принципу пропорційності і справедливості надання особам соціальних пільг у вигляді житлових субсидій, а відтак правові підстави для скасування пункту 8 Положення відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуюча суддя А.І. Кузьменко

Судді Н.А. Добрівська

Л.О. Маруліна