Справа № 640/16562/19
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року м. Київ № 640/16562/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва
провизнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва (далі - відповідач) та просить суд:

1. визнати протиправною відмову Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 30.08.2018 року усунути порушення закону скоєних його посадовими особами та відмову відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, який містить недостовірні відомості щодо ОСОБА_1 ;

2. зобов`язати Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, у зв`язку із відсутністю судового дозволу на затримання ОСОБА_1, з країн згідно переліку.

3. встановити строк та зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення;

4. у разі необхідності вийти за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Мотивуючи позовні вимоги позивач посилається на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.06.2019 року по справі №826/6760/17, яким визнано неправомірними дії щодо розсилання циркулярного повідомлення про розшук та затримання ОСОБА_1 від 14.01.2016 року, проте відповідачем не усунуто відповідні порушення, у задоволенні заяви щодо відкликання циркулярного повідомлення від 14.01.2016 року протиправно відмовлено.

Представником відповідача подано відзив, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог.

В свою чергу, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якому останній наполягає на задоволенні позовних вимог.

Надалі, представником відповідача подано заперечення на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що 14.02.2017 року Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва внесено оновлені відомості про позивача, зокрема про те, що актуальною підставою для затримання ОСОБА_1 в ході міжнародного поліцейського співробітництва є ухвала про обрання підозрюваному ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Справа вирішується на підставі наявних в ній документів.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом звертає увагу на наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.06.2019 року по справі №826/6760/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук ОСОБА_1 . В решті позову відмовлено.

У зазначеному рішенні встановлено наступні обставини: « 14 січня 2016 року, Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України було розповсюджено шляхом розсилання на електронні адреси підрозділів іноземних правоохоронних органів відомості про розшук позивача, з метою розшуку та арешту позивача.

При цьому, підставою для такого затримання було визначено рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28.08.2013р. у справі №725/4956/13-к.

Як вбачається з наданих позивачем документів, слідчий суддя, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці клопотання заступника начальника СВ ЛВ на ст.Чернівці УМВС України на Львівській залізниці Гончарюка В.В. у кримінальному провадженні №0000007 від 15.04.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на затримання з метою приводу, ухвалив дозволити затримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою його приводу на розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою відносно останнього, який підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.191 КК України.

Зазначене підтверджується ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28.08.2013р. у справі №725/4956/13-к.

В тексті даної ухвали наявне посилання на те, що згідно з ч. 3 ст. 190 Кримінального процесуального кодексу України, ухвала про дозвіл на затримання з метою приводу втрачає законну силу з моменту: приводу підозрюваного, обвинуваченого до суду; або закінчення строку дії ухвали, зазначеного в ній, або закінчення шести місяців із дати постановлення ухвали, у якій не зазначено строку її дії; або відкликання ухвали прокурором.

Отже, з огляду на те, що в ухвалі Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28.08.2013р., на підставі якої відповідачем було надіслано повідомлення, був відсутній строк її дії, то даний дозвіл на затримання втратив законну силу, а тому відповідачем було протиправно надіслано повідомлення.

При цьому, судом не приймаються посилання відповідача на наявність підстав для розшуку позивача, на підставі інших документів, оскільки судом розглядається питання повідомлення про розшук 14 січня 2016 року, а оголошення позивача у розшук на підставі інших документів не має правового значення для розгляду даної справи.».

23.06.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій серед іншого просив надати інформацію та відкликати циркулярне повідомлення від 14.01.2016 року.

Листом від 30.08.2019 року Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для видалення з обліків Генерального секретаріату Інтерполу інформації, яка стосується ОСОБА_1 .

Як вже було зазначено судом вище, 14.02.2017 року Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва внесено оновлені відомості про позивача, зокрема про те, що актуальною підставою для затримання ОСОБА_1 в ході міжнародного поліцейського співробітництва є ухвала про обрання підозрюваному ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з цим, предметом розгляду даної адміністративної справи є визнання протиправною відмови Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 30.09.2018 року усунути порушення закону скоєних його посадовими особами та відмову відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, який містить недостовірні відомості щодо ОСОБА_1 та зобов`язання відкликати останній.

Тобто, предметом спору є циркуляр від 14.01.2016 року.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію України» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону № 580-VIII взаємовідносини у сферах діяльності поліції з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями базуються на міжнародних договорах, а також на установчих актах та правилах міжнародних організацій, членом яких є Україна.

Постановою Кабінету Міністрів України №877 від 28.10.2015 року «Про затвердження Положення про Національну поліцію» затверджено Положення про Національну поліцію.

Відповідно до підпунктів 32, 33, 34 пункту 4 даного Положення, Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює представництво та забезпечує виконання зобов`язань України в Міжнародній організації кримінальної поліції - Інтерполі та Європейському поліцейському офісі; організовує взаємодію правоохоронних та інших державних органів України з Інтерполом, Європолом, а також компетентними органами інших держав з питань, що належать до сфери діяльності Інтерполу та Європолу; використовує та надає іншим правоохоронним органам України доступ до інформаційно-телекомунікаційних систем і банків даних Інтерполу та Європолу, а також вносить до цих банків даних інформацію правоохоронних органів України.

Отже, для належного виконання взятих Україною міжнародних зобов`язань, створено Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, який є структурним підрозділом Національної поліції України та забезпечує виконання завдань і функцій, покладених на державу щодо формування державної політики з питань міжнародного співробітництва, контролю за реалізацією державної політики з питань міжнародного співробітництва структурними підрозділами.

З вищевикладеного вбачається, що Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України (як Національне центральне бюро Інтерполу) має сприяти взаємодії правоохоронних органів нашої держави з Генеральним секретаріатом Інтерполу та відповідними національними бюро країн-членів Міжнародної Організації Кримінальної Поліції. Також, здійснює обмін інформацією з правоохоронних проблем та координацію дій у боротьбі зі злочинністю, яка виходить за межі України або носить транснаціональний характер.

Таким чином, суд вважає, що саме до функцій відповідача віднесено забезпечення обміну офіційною та конфіденційною (оперативно-розшуковою) інформацією у межах Інтерполу з питань боротьби зі злочинністю, надсилання до Генерального секретаріату Інтерполу і національних центральних бюро держав - членів Інтерполу запитів, пов`язаних з інформацією про злочин і злочинців, розшукуваних осіб, предмети, документи, здійснення нагляду за особами, які підозрюються у скоєнні злочинів, тощо.

Між тим, відповідно до Положення про Національне центральне бюро Інтерполу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1993 року №220, та з метою удосконалення співробітництва правоохоронних органів України з правоохоронними структурами іноземних держав у рамках Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, підвищення ефективності боротьби із злочинністю наказом Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України від 09.01.1197 року №3/1/2/5/2/2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.02.1997 року №54/1858, затверджено Інструкцію про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів, яка визначає порядок використання правоохоронними органами України можливостей Національного центрального бюро Інтерполу в Україні (надалі - НЦБ) для співробітництва з Генеральним секретаріатом Інтерполу та правоохоронними органами зарубіжних держав під час здійснення діяльності, пов`язаної із попередженням, розкриттям та розслідуванням злочинів, які мають транснаціональний характер або виходять за межі України. (далі - Інструкція).

Інструкція розроблена відповідно до законів України "Про міліцію", "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю", Положення про Національне центральне бюро Інтерполу в Україні, Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерполу (п. 1.2. розділу 1 Інструкції).

У відповідності до положень пункту 1.3. розділу 1 Інструкції підрозділом, на який безпосередньо покладається організація виконання функцій Міністерства внутрішніх справ України як Національного центрального бюро Інтерполу, є робочий апарат Укрбюро Інтерполу. НЦБ забезпечує співробітництво правоохоронних органів України та зарубіжних країн як у цілому, так і в окремих напрямках боротьби із злочинністю і надає можливості для: підготовки та надсилання ініціативних запитів за кордон; підготовки та надсилання відповідей на запити зарубіжних правоохоронних органів; обміну оперативно-розшуковою, оперативно-довідковою та криміналістичною інформацією про підготовку і вчинення злочинів та причетних до них осіб, а також архівною та, в окремих випадках, процесуальною інформацією; обміну досвідом роботи, законодавчими та іншими нормативними актами, учбово-методичною літературою з питань діяльності правоохоронних органів; обміну науково-технічною та іншою інформацією з питань боротьби із злочинністю.

Для надсилання в НЦБ запитів щодо проведення правоохоронними органами зарубіжних держав необхідних оперативно-розшукових заходів, а в деяких випадках - слідчих дій, іншої інформації правоохоронні органи України використовують усі наявні в них канали зв`язку, в тому числі шифрованого. Запити та інші види документів направляються за адресою: 252024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10; тел. ; факс ; телетайп 131755 ИНПОЛ; телекс 131269 IPUKR SU (п. 1.4 розділу 1 Інструкції).

Згідно із пунктом 1.8. розділу 1 Інструкції запити до НЦБ надсилаються, як правило, через підрозділи Укрбюро Інтерполу в головних управліннях МВС України в Криму, м. Києві та Київській області, управліннях МВС України в областях та м. Севастополі.

Приписи пункту 1.12., 1.13. розділу 1 Інструкції встановлюють, що зупинити виконання запиту або скасувати його має право лише начальник НЦБ та його заступники, НЦБ країни - ініціатора запиту або Генеральний секретаріат Інтерполу.

НЦБ відмовляє повністю або частково у виконанні запитів: які не стосуються компетенції Інтерполу; які пов`язані із злочинами політичного, військового, релігійного чи расового характеру; виконання яких призведе до порушення: а) суверенітету та безпеки України; б) законодавства України чи держави, куди надсилається запит; в) прав людини; якщо вони оформлені з порушенням вимог цієї Інструкції; якщо вони надійшли від відомств, установ та організацій, що відповідно до законодавства України не є правоохоронними органами; якщо вони надійшли від фізичних осіб.

Про відмову у виконанні запиту НЦБ письмово інформує ініціатора із зазначенням причин відмови.

Разом з цим, положеннями пункту 4.2. розділу 4 Інструкції визначено, що міжнародний розшук з використанням каналів та можливостей Інтерполу ведеться у випадках: наявності вірогідних даних про виїзд розшукуваної особи в інші країни, якими можуть бути: наявність у такої особи закордонного паспорта, повідомлення органів Держкомкордону України про реєстрацію перетинання нею кордону, поштове листування, пояснення свідків тощо; надходження запиту до НЦБ про розшук осіб, прибулих в Україну з інших держав (за ініціативою закордонних партнерів - членів Інтерполу).

В свою чергу, міжнародному розшукові з ініціативи правоохоронних органів України підлягають: особи, які виїхали за межі України і ухиляються від кримінальної відповідальності та відбуття покарання за злочини, за які згідно з чинним законодавством або судовим вироком, що набув законної сили, передбачене (призначене) покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше шести місяців; громадяни, які пропали безвісти - за наявності вірогідних відомостей про виїзд розшукуваних за кордон; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні і щодо яких отримана інформація про вчинення ними злочинів на території інших держав (п. 4.3. розділу 3 Інструкції).

Згідно із положеннями підпунктів 4.4.1-4.4.18 пункту 4.4. розділу 4 підставою для міжнародного розшуку громадян України є запит правоохоронного органу, надісланий до НЦБ. У запиті повинна бути викладена повна та об`єктивна інформація про події, факти на розшукуваних осіб, а саме: номер кримінальної справи, ким та коли вона порушена, прізвище слідчого, який провадить розслідування, його контактний телефон; номер, дата заведення оперативно-розшукової справи категорії " Розшук ", прізвище та контактний телефон працівника, який здійснює провадження у справі; обставини вчиненого злочину (злочинів) - місце, час, спосіб, юридична кваліфікація діянь, інші причетні до злочинів, особи тощо; усі відомі прізвища, імена, по батькові розшукуваного кирилицею та в латинській транскрипції; за можливості - відомості про обох батьків; повна дата і місце народження розшукуваної особи; громадянство, національність; номери національного та закордонного паспортів, дати їх видачі, органи, які видавали паспорти;прізвиська розшукуваного, під якими він може бути відомим у злочинному середовищі; прикмети загальні (зріст, будова тіла, колір волосся, очей тощо) та особливі (шрами, татуювання, відсутність органів, окуляри тощо); функціональні ознаки (особливості ходи, заїкання, звички тощо); дві фотокартки (якщо можливо, анфас та в профіль) із зазначенням дати фотографування та виготовлення фотокарток; за наявності - дві дактокарти; відомості про наявність у розшукуваного зброї, чи може він становити загрозу для оточуючих як психічно хворий, наркоман, інфекційно хворий, схильний до жорстокості тощо; професії, якими видами діяльності може займатися; мови, якими володіє; в яких країнах і за якими адресами може перебувати, з ким може контактувати в країні перебування; який запобіжний захід обраний стосовно розшукуваної особи. Якщо є санкція на тримання цієї особи під вартою, ким і коли вона видана.

Відповідно до підпунктів 4.5.1-4.5.2 пункту 4.5. розділу 4 Інструкції у разі розшуку підозрюваної, обвинуваченої або засудженої особи, яка переховується за кордоном, у запиті додатково відтворюються такі позиції: номер кримінальної справи, дата її порушення, назва органу, який провадить розслідування чи розшук такої особи, номер та текст статті Кримінального кодексу України із зазначенням передбаченої нею міри покарання, а також стислий виклад вчиненого розшукуваною особою протиправного діяння; заходи, які з точки зору ініціатора розшуку доцільно вжити щодо розшукуваної особи у разі виявлення її на території іноземної держави. Такими заходами, як правило, можуть бути: а) встановлення контролю за пересуванням розшукуваної особи. У цьому випадку від закордонних партнерів може бути одержана інформація про місцеперебування розшукуваного, маршрути переміщення, контакти, виїзд за межі тієї чи іншої країни тощо; б) затримання та арешт розшукуваної особи з наступною її екстрадицією. У цьому разі ініціатор розшуку в запиті до НЦБ гарантує, що при затриманні та арешті розшукуваної особи на території іншої держави до її компетентних органів буде обов`язково надіслано клопотання про екстрадицію цієї особи. Якщо країна, де вірогідно може перебувати розшукувана особа, невідома, то в запиті гарантується звернення з клопотанням про екстрадицію до будь-якої країни або вказується коло чи конкретний перелік країн, яким обмежується гарантоване звернення з клопотанням про екстрадицію.

За змістом положень пункту 4.6. розділу 4 Інструкції НЦБ вивчає одержані матеріали, при потребі запитує в ініціатора додаткові відомості і, за прийнятими Інтерполом правилами, надсилає запит до Генерального секретаріату Інтерполу або в Національне центральне бюро Інтерполу відповідної країни.

При отриманні оформленого відповідно до вимог цієї Інструкції запиту від підрозділів апарату Міністерства внутрішніх справ України, головних управлінь МВС України в Криму, м. Києві та Київській області, управлінь МВС України в областях, м. Севастополі та на транспорті, їх підрозділів чи від інших правоохоронних органів НЦБ, згідно з його змістом та правилами регламенту міжнародного поліцейського співробітництва і внутрішнього контролю обліків Інтерполу, іншими нормативними документами організації визначає порядок виконання запиту та надсилає необхідні документи до Генерального секретаріату Інтерполу чи Національного центрального бюро Інтерполу відповідної країни (країн) (п. 6.7. розділу 6 Інструкції).

Як вже було вказано судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.06.2019 року по справі №826/6760/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 року, визнано протиправними дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук ОСОБА_1 .

У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на наведене, враховуючи положення частини 4 статті 78 КАС України, суд вважає, що обставини протиправності дій Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук ОСОБА_1 доказуванню в рамках даної адміністративної справи не підлягає.

Тобто, звідси слідує, що відповідачем протиправно здійснено розсилання 14.01.2016 року повідомлення про розшук ОСОБА_1 .

Доводи Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва в частині того, що ним не порушено права позивача не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд при вирішення спору наголошує, що в межах даної адміністративної справи перевіряється безпосередньо наявність/відсутність підстав для відкликання повідомлення про розшук ОСОБА_1 від 14.01.2016 року.

Посилання Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва на оновлення такого повідомлення в подальшому та доводи викладені позивачем на заперечення зазначених обставин не стосуються предмету розгляду даної справи, а тому не підлягають оцінці та не входять до предмету її доказування.

Суд наголошує, що протиправність дій відповідача в частині розсилання повідомлення про розшук позивача від 14.01.2016 року встановлено судовим рішенням.

У відповідності до статті 31 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу при здійсненні поставлених цілей Організація опирається на постійну і активну співпрацю своїх Учасників, які в рамках законодавства своїх краї повинні робити все можливе для добросовісної участі в її діяльності.

В той же час, Законом України від 17.07.1997 року №457/97 Україною ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «поваги» до приватного і сімейного життя, в розумінні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає, як-то: позитивні та негативні зобов`язання держави; значення належних юридичних процедур при розгляді справ щодо прав, які гарантовані статтею 8 Конвенції; оцінка судом обсягу дискреційних повноважень суб`єктів, уповноважених на виконання функцій держави; обов`язок національних органів перевірити всі можливі варіанти вирішення проблеми.

Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких: персональні дані про людину; право на доступ до інформації, пов`язаної з особою та визначенням її правового статусу («Ґаскін проти Сполученого Королівства» (Gaskin v. the United Kingdom) від 7 липня 1989 р., серія A, № 159, п. 39; «Мікулич проти Хорватії» (Mikuliж v. Croatia) від 7 лютого 2002 р., заява № 53176/99; «Од`євр проти Франції» (Odiиvre v. France) від 13 лютого 2003 р., заява № 42326/98).

Першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 р., заява № 18139/91, п. 37).

Другою умовою виправданості є те, що втручання має переслідувати законну мету, зазначену у другому пункті відповідної статті Конвенції.

Нарешті, третьою умовою є те, що обмеження повинно бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 7 КАС України).

Зважаючи на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.06.2019 року по справі №826/6760/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 року, визнано протиправними дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14.01.2016 року, з урахуванням положень статті 8 Конвенції, суд вважає, що відмова Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 30.09.2018 року відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, який містить недостовірні відомості щодо ОСОБА_1 , є протиправною та такою, що не переслідує законну мету та не є законною.

При цьому, суд наголошує, що посилання відповідача на рішення від 26.10.2017 року 102 сесії Комісії з контролю файлів Інтерполу, яка діє на підставі Статуту, затвердженого Резолюцією 85-ї сесії Генеральної Асамблеї Інтерполу AG-2016-RES-06, яким встановлено, що відомості про розшук ОСОБА_1 , які внесені до обліків Генерального Секретаріату Інтерполу, відповідають Правилам і Статуту організації, не берeться судом до уваги, оскільки Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва не надано до суду його перекладу.

Статтею 13 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Окрім наведеного, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що ним не порушено права позивача, оскільки у відповідності до Інструкції НЦБ відмовляє повністю або частково у виконанні запитів щодо прав людини, якщо вони оформлені з порушенням вимог цієї Інструкції.

Тобто, Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва надано право здійснювати перевірку дотримання запиту вимогам Інструкції та у випадку їх не додержання відмовляти у його виконання повністю або частково.

Водночас, посилання відповідача щодо неправдивості тверджень позивача в частині того, що саме він, а не ініціатор розшуку, протиправно відмовляє у відкликанні циркуляра щодо позивача не беруться до уваги судом виходячи з наступного.

Як вже зазначалось судом вище, запит про розшук направляє ініціатор розшуку, в свою чергу Департамент міжнародного поліцейського співробітництва перевіряє його відповідність вимогам Інструкції та вчиняє подальші дії щодо такого запиту (відмова у виконанні, запит у ініціатора розшуку додаткових матеріалів, направлення повідомлення про розшук тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що саме відповідач відмовив позивачу у відкликанні повідомлення про розшук від 14.01.2016 року.

При цьому, суд наголошує, що ініціатор розшуку не є суб`єктом, який на підставі свого запиту надсилає повідомлення про міжнародний розшук, а відтак не може бути суб`єктом, що його відкликає.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмову Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 30.09.2018 року усунути порушення та відмову відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, який містить недостовірні відомості щодо ОСОБА_1 ..

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача відкликати таке повідомлення суд вкаже наступне.

Згідно із положеннями пунктів 6.7.-6.12. розділу 6 Інструкції при отриманні оформленого відповідно до вимог цієї Інструкції запиту від підрозділів апарату Міністерства внутрішніх справ України, головних управлінь МВС України в Криму, м. Києві та Київській області, управлінь МВС України в областях, м. Севастополі та на транспорті, їх підрозділів чи від інших правоохоронних органів НЦБ, згідно з його змістом та правилами регламенту міжнародного поліцейського співробітництва і внутрішнього контролю обліків Інтерполу, іншими нормативними документами організації визначає порядок виконання запиту та надсилає необхідні документи до Генерального секретаріату Інтерполу чи Національного центрального бюро Інтерполу відповідної країни (країн).

Кожному новому документові, який надсилається з НЦБ до Генерального секретаріату Інтерполу, Національного центрального бюро Інтерполу іншої країни (країн) чи правоохоронних органів України і містить клопотання про перевірку, надання інформації, вжиття оперативно-розшукових та інших заходів тощо, надається номер посилання (REF), який складається з індивідуального коду та вихідного (підписного) номера.

Індивідуальний код складається з індексу IP (Інтерпол), порядкового номера справи та двох останніх цифр року її завершення.

Вихідний (підписний) номер складається з коду працівника НЦБ, який готував документ, а також порядкового номера документа, проставленого в хронологічно наростаючій послідовності.

Кожному документові, що надходить в НЦБ, надається вхідний номер, який формується в хронологічно наростаючій послідовності.

При всіх наступних зверненнях по тій же справі посилання на відповідний номер НЦБ (REF) є обов`язковим. При цьому індивідуальний код залишається незмінним, змінюються тільки порядковий номер документа і код працівника. Наприклад, запит, що надсилається НЦБ до Генерального секретаріату Інтерполу чи Національного центрального бюро Інтерполу зарубіжної країни, крім передбачених загальними вимогами, включатиме такі реквізити: індивідуальний код: IP/номер справи/96; вихідний номер: код працівника/6789; повний номер посилання запиту (REF) матиме такий вигляд: IP/номер справи/96-код працівника/6789.

Приписи пункту 1.12., 1.13. розділу 1 Інструкції встановлюють, що зупинити виконання запиту або скасувати його має право лише начальник НЦБ та його заступники, НЦБ країни - ініціатора запиту або Генеральний секретаріат Інтерполу.

Вимоги Інстукції не передбачають такого поняття як «відкликання повідомлення/запиту», а передбачає можливість зупинення його виконання або скасування.

За змістом положень частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, з урахуванням того, що в межах даної адміністративної справи, у відповідача, на думку суду, відсутнє право діяти на власний розсуд, з метою повного та всебічного захисту порушених прав та охоронюваних інтересів позивача, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Національну поліцію України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва скасувати повідомлення про розшук ОСОБА_5 від 14.01.2016 року та повідомити про це країни, яким таке повідомлення було надіслано.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 КАС України)

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що в ході розгляду справи відповідачем не наведено обставин, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Згідно з положеннями статті 371 КАС України підстави для звернення рішення до негайного виконання відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково, з урахуванням виходу судом за межі позовних вимог, судові витрати в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 6-7, 9, 72, 77, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва (01601, м. Київ, вул. Богомольця, б. 10, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 30.08.2018 року усунути порушення та відмову відкликати циркулярне повідомлення про розшук ОСОБА_1 і затримання від 14.01.2016 року, який містить недостовірні відомості щодо ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Національну поліцію України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва скасувати повідомлення про розшук ОСОБА_5 від 14.01.2016 року та повідомити про це країни, яким таке повідомлення було надіслано.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва (01601, м. Київ, вул. Богомольця, б. 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева