Справа № 766/7173/17
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2020-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2020 року

Київ

справа №766/7173/17

адміністративне провадження №К/9901/11086/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,

суддів - Кашпур О. В., Уханенка С. А.

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №766/7173/17

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Херсонської міської ради, секретаря Херсонської міської ради Урсуленко Олени Борисівни про визнання протиправним і скасування рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Гаврилова Д.В., і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Димерлія О.О., суддів Бойка А.Г., Єщенка О.В.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Херсонської міської ради, (далі - відповідач-1), секретаря Херсонської міської ради Урсуленко Олени Борисівни (далі - відповідач-2) із вимогами:

1.1. визнати протиправним рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579 «Про обрання голів постійних комісій Херсонської міської ради VII скликання та затвердженням їхнього складу із визнанням такими, що втратили чинність, рішень міської ради від 18.12.2015 №4, від 31.05.2016 року №206, від 31.08.2016 року №346»;

1.2. скасувати рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579 «Про обрання голів постійних комісій Херсонської міської ради VII скликання та затвердженням їхнього складу із визнанням такими, що втратили чинність, рішень міської ради від 18.12.2015 №4, від 31.05.2016 №206, від 31.08.2016 №346».

2. На обґрунтування позову позивачі зазначили, що оскаржуване рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579 порушує положення чинного законодавства, прийняте не у спосіб, який встановлений законом та Регламентом Херсонської міської ради.

3. На переконання позивачів, прийняття оскаржуваного рішення призвело до порушень їхніх прав і гарантій як депутатів, оскільки ним вирішено питання стосовно подальшої реалізації позивачами прав та обов`язків, установлених законом для депутатів місцевих рад.

4. Позивачі вказали, що про розпорядження міського голови щодо скликання позачергової сесії міської ради на 24.03.2017 їм стало відомо лише 23.03.2017, що позбавило деяких із них можливості брати участь у пленарному засіданні.

5. Водночас позивачі вказують на те, що вони не були у встановленому чинним законодавством порядку ознайомлені із проєктом оскаржуваного рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579, що призвело до позбавлення їх можливості бути включеними до складу постійної комісії та обирати голів комісій.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

6. 23 березня 2017 року Херсонським міським головою на підставі звернення депутатів Херсонської міської ради про скликання позачергової сесії видано розпорядження №41-с «Про скликання позачергової сесії міської ради VII скликання та визначення дати проведення її пленарного засідання».

7. Відповідно до статті 56 Регламенту Херсонської міської ради VII скликання вказане розпорядження через електронну пошту надіслано позивачам, що ними не заперечується.

8. Згідно з витягом з протоколу пленарного засідання позачергової сесії від 24.03.2017 депутатами Херсонської міської ради було затверджено порядок денний. Під час пленарного засідання депутатам Херсонської міської ради запропоновано заповнити заяви щодо включення їх до складу постійних комісій міської ради. По кожній окремо поданій заяві щодо входження до постійної комісії депутатами Херсонської міської ради проводилося голосування.

9. За результатами розгляду заяв депутати проголосували за прийняття вцілому рішення «Про обрання голів постійних комісій міської ради VII скликання та затвердження їхнього складу, із визнання таким, що втратили чинність, рішень міської ради від 18.12.2015 №4, від 31.05.2016 №206, від 31.08.2016 №346».

10. Заперечуючи правомірність оскаржуваного рішення, позивачі звернулися з позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

11. Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

12. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачами не доведено наявність порушення їхніх прав у процедурі прийняття оскаржуваного рішення і не надано доказів порушення цим рішенням Херсонської міської ради права позивачів як депутатів міської ради.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

13. У касаційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати їхні рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

14. На обґрунтування касаційної скарги скаржники зазначили, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

15. Позивачі наполягають на тому, що внаслідок протиправних дій Херсонської міської ради вони були позбавлені права на участь у розгляді оскаржуваного рішення, зокрема як члени постійно діючих депутатських комісій.

16. Позивачі також зазначають, що проєкт оскаржуваного рішення не був оприлюднений у встановленому законом порядку - за 20 робочих днів до дня його розгляду.

17. Херсонська міська рада скористалася своїм правом і надіслала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на висновки та установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, просила відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

18. У відзиві на касаційну скаргу Херсонська міська рада зазначає, що позивачі, звертаючись до суду з позовом, не вказали в чому полягає порушення їхніх прав і законних інтересів, а також не обґрунтували наявність у них як депутатів міської ради права на звернення до суду з вимогою про скасування рішення органу місцевого самоврядування.

19. Херсонська міська рада доводить, що під час прийняття рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579 нею було створено усім депутатам реальну можливість реалізувати їхні права та законні інтереси як депутатів місцевої ради, зокрема у строки, визначені Регламентом Херсонської міської ради, повідомлено про дату, час і місце позачергової сесії Херсонської міської ради, порядок денний її пленарного засідання; склад депутатських комісій визначався за наслідками обговорення та голосування окремо по кожній заяві депутата, який виявив бажання бути включеним до складу відповідної комісії.

20. Інші учасники справи правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

21. Касаційна скарга до Верховного Суду надійшла 29 січня 2018 року та за наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 січня 2018 року була передана на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Білоусу О.В., суддям Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

22. Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

23. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 06 червня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

24. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

25. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №?2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

26. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

27. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.

29. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

30. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX.

31. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

32. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

33. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

34. Статтею 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їхнього відання.

35. Пунктом 7 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР установлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження плану роботи ради та заслуховування звіту про його виконання з урахуванням вимог статті 32 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

36. Згідно з частиною десятою статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів і посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

37. Частиною другою статті 2 Закону України від 11 липня 2002 року №93-IV «Про статус депутатів місцевих рад» (далі - Закон №93-IV) передбачено, що депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їхні доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

38. Відповідно до статті 11 Закону №93-IV у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.

39. При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

40. Депутат місцевої ради є відповідальним перед виборцями свого виборчого округу і їм підзвітним. У своїй роботі у виборчому окрузі взаємодіє з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, органами самоорганізації населення, трудовими колективами, об`єднаннями громадян.

41. Статтею 15 Закону №93-IV визначено, що депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їхніх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їхніх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

42. У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів.

43. Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

44. У разі невжиття відповідних заходів посадові особи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і керівники правоохоронних і контролюючих органів, до яких звернувся депутат місцевої ради, несуть адміністративну або кримінальну відповідальність, установлену законом.

VI. Позиція Верховного Суду

45. Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

46. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

47. Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

48. Відповідно до частини першої статті 6 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

49. Аналогічні за змістом положення містяться у частині першій статті 2, частині першій статті 5 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

50. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

51. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджують позивачі, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

52. Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

53. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом.

54. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним (благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; у позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику; порушений суб`єктом владних повноважень.

55. В аспекті викладеного Суд зазначає, що предметом позову є рішення Херсонської міської ради від 24.03.2017 №579, яким затверджений склад постійних комісій Херсонської міської ради VII скликання та обрано голів таких комісій.

56. Позивачі наполягають на тому, що вказане рішення було прийнято з грубими порушеннями Закону №280/97-ВР і Регламенту Херсонської міської ради, адже проєкт указаного рішення не опубліковувався за 20 робочих днів до дня голосування і не був об`єктом вивчення, обговорення та попереднього розгляду постійними комісіями Херсонської міської ради.

57. На думку позивачів, їх було протиправно усунуто від права у складі постійних депутатських комісій узяти участь в обговоренні (унесенні поправок, пропозицій, заперечень) проєкту оскаржуваного рішення та можливості безперешкодно, заздалегідь обрати постійну депутатську комісію.

58. Суд зазначає, що повідомлені позивачами обставини щодо наявності порушень порядку оприлюднення проєкту оскаржуваного рішення не вказують на порушення їхніх конкретних індивідуальних прав як депутатів унаслідок прийняття оскаржуваного рішення та спростовуються положеннями Регламенту Херсонської міської ради, на які правильно посилаються суди передніх інстанцій.

59. У частині, що стосується доводів позивачів про порушення їхніх прав як членів постійних депутатських комісій, Суд зазначає, що правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом №280-97/ВР та Законом №93-IV.

60. З аналізу положень указаних Законів випливає, що депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних із його депутатською діяльністю.

61. Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

62. Водночас депутат місцевої ради не уповноважений представляти в судах інтереси такої ради або інтереси утворених нею постійних комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

63. Аналогічну правову позицію було висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №803/413/18.

64. Як установили суди попередніх інстанцій, позивачам було відомо про дату, час і місце проведення позачергової сесії Херсонської міської ради та порядок денний. Проте до пленерного засідання і під час обговорення проєкта оскаржуваного рішення від позивачів до Херсонської міської ради пропозиції чи зауважень не надходило.

65. Суди першої та апеляційної інстанцій також установили, що позивач ОСОБА_3 був присутнім на пленарному засіданні позачергової сесії Херсонської міської ради 24.03.2017, брав участь в обговоренні оскаржуваного рішення, подав заяву про включення до складу постійних комісій міської ради, за результатами розгляду якої був включений до складу постійної комісії з питань регламенту, депутатської діяльності, етики, законності, правопорядку, прав людини та взаємодії з громадськими організаціями, антикорупційної політики, сприяння децентралізації, розвитку місцевого самоврядування та громадянського суспільства, свободи слова та інформації.

66. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване рішення не порушує прав позивачів як депутатів Херсонської міської ради.

67. Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято на виконання іншого рішення Херсонської міської ради, яке на момент прийняття оскаржуваного рішення не набрало законної сили, зазначених висновків не спростовують і також не дають підстав уважати про порушення оскаржуваним рішенням індивідуально виражених прав позивачів як депутатів Херсонської міської ради.

68. З урахуванням викладеного Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій та погоджується з їхніми висновком про відмову в задоволенні позовних вимог.

69. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

70. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

71. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

72. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

VII. Судові витрати

73. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

74. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

75. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

76. Постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

77. Судові витрати не розподіляються.

78. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко