Справа № 640/24984/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2020 року м. Київ № 640/24984/19

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративний позов ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Громадської ради доброчесності (надалі по тексту також - відповідач, ГРД), третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України (надалі також - ВККС України), в якому просить: повністю визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 18 березня 2019 року; визнати протиправним та скасувати Рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 18.03.2019 року, в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики; зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити Висновок про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 18.03.2019 року, шляхом відкликання цього Висновку про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 18.03.2019 року, з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок від 18.03.2019 прийнято з порушенням законного права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, зокрема, позбавлено можливості позивачу надати пояснення та докази під час досліджування спірних питань щодо нього та при затвердженні оскаржуваних рішень та висновку. Окрім цього, ГДР не надіслано позивачу остаточного тексту висновку та рішень з пропозицією надати пояснення. Вказані обставини призвели до порушення конституційного права ОСОБА_1 на справедливий розгляд його питання щодо продовження ним участі в конкурсі на посаду судді Господарського суду Харківської області. По суті оскаржуваний висновок не містить належних та достовірних обставин та обґрунтувань. Доводи та висновки викладені за відсутності перевіреної та достовірної інформації, містять посилання на припущення та обставини, які взагалі не досліджувались та не аналізувались.

Відповідач не виклав своєї позиції щодо заявлених позовних вимог.

Представник третьої особи надав письмові пояснення, в яких вказано, що за результатами кваліфікаційного оцінювання комісія визначила, що суддя Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 відповідає займаній посаді та ухвалила відповідне рішення від 03.06.2019 № 356/ко-19. На сьогодні розгляд питання про підтримку зазначеного рішення колегії комісії ухваленого стосовно позивача у межах процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді відповідно до абз.3 пп.4.10.8 п.4.10 розд.ІV Регламенту ВККС України не відбувся. Просив врахувати письмові пояснення при прийнятті законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані позивачем та третьою особою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та пояснення третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 13.05.2004 № 539/2004 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Харківської області строком на 5 років.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 04.06.2009 № 1455-УІ ОСОБА_1 обрано на посаду судді Господарського суду Харківської області безстроково.

Рішенням ВККС України від 01.02.2018 № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1

ОСОБА_1 склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 87,75 балів. За результатами виконаного практичного завдання ОСОБА_1 набрав 101 бал.

Рішенням ВККС України від 11.07.2018№ 166/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 20.04.2018, зокрема, судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 , якого допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Громадською радою доброчесності надано до ВККС України висновок про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 18.03.2019 (надалі також - висновок від 18.03.2019).

Рішенням ВККС України від 03.06.2019 № 356/ко-19 ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав 768,75 балів та відповідає займаній посаді судді Господарського суду Харківської області.

Частинами першою, шостою, сьомою статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Громадська рада доброчесності:

1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє;

4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді);

5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Для здійснення повноважень, зазначених у цій статті, членам Громадської ради доброчесності надається право безоплатного та повного доступу до відкритих державних реєстрів.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2017 у справі «Стуруа проти Грузії» (заява №45729/05), право на справедливий судовий розгляд має забезпечуватися також і під час розбору дисциплінарних справ проти служителів Феміди.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2017 у справі «Стуруа проти Грузії», Європейський суд з прав людини в чергове зазначив, що §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, аби судовий орган, який потрапляє в сферу її дії, був неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність небезсторонньої думки або необ`єктивності розгляду. Дотримання цієї вимоги може бути перевірене за допомогою різних способів. Водночас Суд констатував відмінність між суб`єктивним підходом, тобто прагненням установити особисті переконання певного судді в конкретному випадку, й об`єктивним, тобто визначенням, чи запропонував суддя достатні гарантії для того, щоб відкинути будь-який законний сумнів стосовно його неупередженості.

У вказаній справі «Стуруа проти Грузії» Європейський суд з прав людини чітко зазначив, що усі вимоги, які застосовуються під час розгляду справ судами, повинні застосовуватися під час розгляду справи суддів відповідними органами.

Відповідно до пункту 69 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи, державам-членам щодо суддів вказано, що: незалежність, ефективність та обов`язки передбачає, що «дисциплінарне провадження … повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання».

Відповідно до п.28 Монреальської універсальної декларації, про незалежність правосуддя при розгляді дисциплінарної справи повинно гарантуватися справедливе ставлення до судді та можливість висловитися в повній мірі.

Згідно з п.17 Основних принципів щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 р., звинувачення або скарга, що надійшли на суддю в ході виконання ним своїх судових і професійних обов`язків, повинні бути невідкладно і безсторонньо розглянуті згідно з відповідною процедурою. Суддя має право на відповідь і справедливий розгляд.

Згідно з п. 26. Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (23-25 червня 2010 р.) «…Органи, які розглядають справи про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, не можуть ініціювати такі справи або мати серед своїх членів осіб, які можуть їх ініціювати. Такі органи повинні надати судді, який звинувачується у порушенні правил професійної поведінки, процедурні гарантії, включаючи право представити аргументи на свій захист, а також право оскаржити рішення цього органу до суду належної компетенції….».

Отже, за аналогією права, ГРД, яке розглядало можливість допуску ОСОБА_1 для продовження участі в конкурсі на посаду судді Господарського суду Харківської області повинно було врахувати надані позивачем пояснення та документи.

Слід також зауважити, що можливість отримання інформації від кандидата, у т.ч. до прийняття рішення (висновку) передбачена п.5 ст.23 Регламенту ГДР, схваленого рішенням ГРД від 23.11.2016 № 1/2016 (надалі також - Регламент або Регламент ГРД).

Такі дії ГРД щодо ОСОБА_1 призвели до порушення законного права позивача на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно частини другої ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до реч. 2 частини першої ст. 21 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р.. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, визначено, що кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зінченко проти України», ст.13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав та свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

У пункті 110 рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine, заява №28403/05) Європейський суд з прав людини зазначив, що "для того, щоб відповідати вимогам статті 13 Конвенції, засоби юридичного захисту повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці, зокрема органи державної влади держави-відповідача своїми діями або бездіяльністю не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати їхньому використанню (рішення від 18 грудня 1996 р. у справі «Висновку Ради проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95, Reports of Judgments and Decisions 1996-VI). Для того, щоб бути ефективним, засіб юридичного захисту має бути незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів влади; бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6 вересня 2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи забезпечити належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) [ВП], заява №30210/96, п. 158, ECHR 2000-ХІ).

Таким чином, при прийнятті висновку від 18.03.2019 щодо позивача відбулось порушення вимог ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У п. 3.3. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017 зазначено, що відповідно до § 47 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону «Про судоустрій і статус суддів» (2011), «організації та громадяни можуть надавати інформацію про кандидата на розгляд Кваліфікаційної комісії суддів, але тепер, згідно з новими положеннями, кандидат на посаду судді має право розглянути таку інформацію, надати пояснення та оскаржити або заперечити її». Це є вдосконаленням попередньої редакції, оскільки Венеціанська комісія вже зазначала, що «винесення інформації про кандидата на посаду судді на розгляд громадськості, у тому числі тих, хто мав досвід ухвалення рішень не на їхню користь, становить загрозу незалежності кандидата на посаду судді і реальний ризик політизації цього питання». (CDLAD(2010)026, § 60)». «Ця дуже сумнівна практика не компенсується тим, що кандидат буде мати право на доступ до інформації, отриманої Вищою кваліфікаційною комісією, і на надання своїх зауважень, хоча це право саме по собі є хорошим явищем. (CDLAD(2010)026, § 61)».

У п. 3.11. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017 відображено, що як уже зазначала Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), усі процедури індивідуального оцінювання мають надавати суддям змогу висловлювати свою думку стосовно власної діяльності і стосовно оцінки своєї діяльності. Будь- яка процедура має надавати їм можливість оскаржити результати оцінювання в незалежних органах або в суді. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу брати участь в оцінюванні, наприклад, коментуючи проект висновку оцінювання або надаючи пояснення в процесі оцінювання. Більше того, суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати ефективні правові засоби оскарження незадовільних результатів оцінювання, особливо, якщо це впливає на «громадянські права» судді в розумінні ст. 6 Європейської конвенції з прав людини. Чим вагоміші наслідки оцінювання для судді, тим важливіші є відповідні права на ефективний перегляд результатів оцінювання.

При цьому, суд погоджується з позивачем, що не надсилання ГДР оскаржуваного висновку зумовило неможливість надати пояснення та позицію щодо прийнятого рішення. Вказане свідчить про невідповідність спірних рішень вимогам прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у прийнятті рішення, можливість висловитись, права на справедливе ставлення та справедливий розгляд.

Згідно з частиною шостою статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються в автоматизованій системі. Оригінали окремих документів, за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, можуть додатково зберігатися у паперовій формі. Формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються у порядку, визначеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України після консультацій із Радою суддів України.

Рішенням Комісії від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16 було стверджено «Порядок формування і ведення суддівського досьє», за розд. ІІ якого зміст суддівського досьє становить сукупність визначеної Законом України «Про судоустрій і статус суддів» інформації про загальні відомості стосовно судді, відомості та документи, пов`язані з кар`єрою судді, ефективність здійснення суддею судочинства, про дисциплінарну відповідальність судді, відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, а також іншої інформації щодо відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання.

Підпунктом 16 частини четвертої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівське досьє має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

З метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності, яка, серед іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) (частина перша, пункти 1-4 частини шостої статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Поряд з наведеним, варто зазначити, що статус і функції ГРД детально викладені в Регламенті ГРД.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Регламенту ГРД, завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Частина 1 ст. 19 Регламенту ГРД встановлює, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Громадська рада доброчесності колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку (ч. 2 ст. 19 Регламенту).

Про необхідність надання саме вмотивованого/обґрунтованого висновку йдеться у п. 3.4. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017, за яким усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими.

Відповідно до ст. 21 Регламенту ГРД, перевірка інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою оцінки її достовірності. Така оцінка здійснюється відповідно до внутрішнього переконання члена Ради.

З метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради: 1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації; 2) порівнює інформацію з різних джерел; 3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації; 4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу; 5) звертається за додатковою інформацією до очевидців; 6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Аналіз інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (кандидата на посаду судді).

Під час аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема: 1) оцінює інформацію під кутом зору критеріїв доброчесності та професійної етики; 2) відкидає інформацію, яка є вочевидь недостовірною, або якщо її джерела не викликають довіру; 3) визначає зміст проекту рішення або висновку.

Статтею 22 Регламенту ГРД передбачено, що член ГРД, за результатами перевірки, аналізу інформації готує проект рішення або висновку. Проект рішення повинен містити: 1) найменування Ради; 2) повне ім`я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається інформація, місце його роботи; 3) лаконічне і систематизоване викладення позитивної і (або) негативної інформації про суддю (кандидата на посаду судді), у разі необхідності з посиланням на додатки, оцінку цієї інформації; 4) узагальнені висновки-рекомендації Ради щодо того, яким чином Вища кваліфікаційна комісії суддів України може врахувати зазначену інформацію.

Проект висновку повинен містити: 1) найменування Ради; 2) повне ім`я судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається висновок, місце його роботи; 3) лаконічне і систематизоване викладення інформації, яка свідчить про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та (або) професійної етики або викликає обґрунтований сумнів щодо відповідності цим критеріям, у разі необхідності з посиланням на додатки; 4) мотиви для ухвалення висновку; 5) висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності.

Згідно зі ст. 18 Регламенту ГРД, за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання. У рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення. У разі, якщо після ухвалення рішення щодо судді стане відомою інша важлива інформація, Рада колегією чи зборами може прийняти рішення про надання такої інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ГРД надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або суддівського досьє, за наявності відповідних підстав.

Згідно з п. 39 висновку КРЄС №17 (2014), про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади випливає, що джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, суд дійшов до висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у ГРД або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

Водночас, суд звертає увагу на те, що визначення поняття «доброчесність» відсутнє у національному законодавстві України. Про зазначене зауважено і у п. 1.1. р. ІІІ Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017 та п. 1.3. Звіту Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності Громадської ради доброчесності в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи від грудня 2017 року (https://vkksu.gov.ua/userfiles/doc/perelik-dokumentiv/zvit_rady_evropy.pdf).

У контексті наведеного слід додати, що згідно з п.п. 169-170 рішення ЄСПЛ від 09.04.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), «вислів «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі «Копп проти Швейцарії», п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає (inter alia), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24.04.2008 у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, п. 39).

Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства», заява №44787/98, п. 46, 2001-IX).

У п. 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) зазначено, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Згідно з Законом і Регламентом ГРД, обсяг оцінювання, здійснюваного ГРД, обмежується професійною етикою та доброчесністю суддів та кандидатів на посаду судді.

Обов`язок суддів дотримуватися правил суддівської етики та суддівської доброчесності, а також обов`язок подавати декларацію доброчесності судді, декларацію родинних зв`язків і дотримуватися антикорупційного законодавства прямо встановлені Законом (ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Поряд з цим, відповідно до вимог п. 11 глави 2 розділу ІІ Положення, відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 11.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам. 11.2. Відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

Відповідно до вимог п. 10 глави 3 розділу ІІ Положення, відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 10.1. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи від професійної діяльності для самозайнятої особи, фізичної особи - підприємця. 10.2. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності, а також інших документах, поданих кандидатом. 10.3. Наявність інформації про вчинення кандидатом на посаду судді проступків або правопорушень, які свідчать про його недоброчесність, а також фактів притягнення його до відповідальності. 10.4. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя. 10.5. Відповідність витрат і майна кандидата на посаду судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам. 10.6. Дотримання кандидатом на посаду судді законодавства, що регулює його професійну діяльність.

Відповідно до п. 12 глави 2 розділу ІІ Положення, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам. 12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам. 12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції. 12.4. Наявність обставин, передбачених пп. пп. 9-12, 15-19 ч. 1 ст. 106 Закону. 12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді. 12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею. 12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими: 12.7.1. Чесність і порядність. 12.7.2. Контрпродуктивна поведінка. 12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені п.п. 12.1-12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема: 1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади; 2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності); 4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді; 5) результатів регулярного оцінювання; 6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності); 7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений п. 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, та співбесіди.

Таким чином, оскільки відповідно до ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ГРД утворюється з метою сприяння Комісії у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання, суд вважає, що при прийнятті будь-якого з передбачених статтями 18, 19 Регламенту рішень, відповідач має враховувати саме показники, визначені відповідними пунктами та главами Положення.

Підсумовуючи викладене, виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 19 Регламенту, суд акцентує увагу на тому, що висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Даний конституційний припис закріплений у ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Розкриваючи зміст верховенства права, Європейський суд з прав людини констатує, що верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Дані позиції знаходять своє практичне застосування і у практиці Верховного Суду (постанова від 28.08.2018 у справі №820/3789/17).

Суд зауважує, що оскільки у правовідносинах з позивачем ГРД виступає як суб`єкт владних повноважень, прийнятий нею висновок, як акт індивідуальної дії, який зумовлює виникнення правових наслідків для позивача в питаннях суддівської кар`єри останнього, має відповідати критеріям, визначеними ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи, що висновок за своїми ознаками фактично є рішенням суб`єкта владних повноважень, суд наголошує, що на нього розповсюджуються вимоги ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, необхідною є перевірка судом оскаржуваного висновку ГРД на відповідність критеріям, що встановлені у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

У Звіті USAID щодо Громадської ради доброчесності та результатів її роботи, які використовує Вища кваліфікаційна комісія суддів (квітень-травень 2017 року) (адреса посилання: https://vkksu.gov.ua/userfiles/doc/perelik-dokumentiv/zvit_grd.pdf) констатується, що відповідно до п. 6 ст. 87 Закону «Про судоустрій та статус суддів», ГРД збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді) і надає ВККС України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді).

Якщо кандидат не задовольняє критерії професійної етики та доброчесності, разом з іншою інформацією мають повідомлятися також обґрунтовані причини, з урахуванням яких зроблено висновок про невідповідність. Виходячи з тлумачення змісту цієї статті, рекомендується, щоб висновок ГРД про невідповідність кандидата критеріям професійної етики та доброчесності, що надається ВККС України, не просто містив мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документацією, яка перевіряється, і яка містить інформацію про та посилання на порушення кандидатом певних стандартів професійної етики та доброчесності.

У Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності Громадської ради доброчесності в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи від грудня 2017 року зазначається, що у п. 24 Висновку КРЄС № 1 (2001) про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів вказано, що об`єктивні стандарти потрібні не лише для того, щоб виключити політичний вплив, але й з інших причин, наприклад, щоб уникнути ризику, пов`язаного з припущенням про наявність фаворитизму, консерватизму та корпоративізму, який виникає, коли призначення або оцінювання здійснюються не на основі чітко визначеної процедури, а на підставі особистих рекомендацій. Згідно з викладеними у Звіті висновками, усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими (п. 92. Висновку КРЄС № 10 (2007) про судову раду на службі суспільству). Однак через вказані вище недоліки щодо нерелевантності інформації, оцінювання судових рішень та різних підходів до конкретних фактів можна дійти висновку, що окремі затверджені ГРД висновки були необґрунтованими або частково необґрунтованими.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуване рішення розраховане на одноразове застосування, висновок від 18.03.2019 є такими, що припинив на позивача свій вплив, оскільки викладені в них обставини спростовані під час співбесіди на засіданні ВККС України, за результатами якого ВККС України ухвалило рішення про підтвердження його здатності здійснювати правосуддя у Господарському суді Харківської області.

Однак, відповідно до листа від 11.11.2019, адресованого Голові Верховного Суду Данішевській Валентині Старшим радником Програми розвитку комерційного права Міністерства Торгівлі США Ннамді Калу Езера , вбачається, що судді, які отримали негативну оцінку ГРД за критеріями добропорядності та професійної етики не допускаються до участі в семінарі, який проводиться CLDP.

Список суддів відсторонених від участі в семінарі додається до даного листа, у якому наявний і позивач - ОСОБА_1

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд погоджується з доводами позивача, що висновок від 18.03.2019 є таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки має безпосереднє відношення до кар`єри ОСОБА_1 , міститься в матеріалах його суддівського досьє, а також на офіційному сайті ГРД, який перебуває у відкритому доступі і, як убачається з листа від 11.11.2019, негативно впливає на його суддівську репутацію.

Щодо суті встановлених обставин у спірних висновку та рішеннях суд виходить з наступного.

Щодо невідповідності критеріям професійної етики, про що вказано в п.1 висновку від 18.03.2019 в частині отримання суддею державної нагороди, а також будь-які інші нагороди, відзнаки, грамоти.

ГДР зазначено, що відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 04.07.2014 № 1230 о/с ОСОБА_1 відмічено (нагороджено) пістолетом Макарова, що в свою чергу породжує обґрунтовані сумніви щодо його майбутньої неупередженості та політичної нейтральності.

Відповідно до частині сьомій статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-У1, в редакції від 01.05.2014, суддя до виходу у відставку або на пенсію може бути нагороджений державними нагородами, а також будь-якими іншими нагородами, відзнаками, грамотами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, окрім тих державних, або будь яких інших нагород, відзнак, грамот, пов`язаних зі здійсненням ним правосуддя.

Крім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про державні нагороди», в редакції від 23.07.2017, вказана відзнака не є «державною нагородою».

Отже, вищевказана зброя, видана позивачу, оформлена без порушень законодавства та факт отримання позивачем такої відзнаки не може свідчити про залежність ОСОБА_1 від політичних осіб, тощо.

Таким чином, вказаний висновок ГДР здійснення на припущеннях та на необґрунтованих сумнівах, за відсутності будь-яких доказів.

Щодо п. 2 Висновку від 18.03.2019, що суддя умисно або внаслідок вочевидь недбалого ставлення до виконання своїх обов`язків повідомив недостовірні (у тому числі неповні) відомості у декларації доброчесності.

ГДР у висновку зазначає, що відповідно до даних суддівського досьє суддя 14.03.2014 позивач видав довіреність Михайловій Марині Миколаївні строком на три роки на представництво інтересів у суді у справі про банкрутство. У Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться рішення, які засвідчують, що суддя ОСОБА_1 розглядав справи за участю арбітражного керуючого Михайлової Марини Миколаївни після видачі вказаної довіреності: 25.03.2014 суддя постановив ухвалу у справі № Б-19/200-10 про призначення Михайлової М.М. ліквідатором боржника. За період дії довіреності суддя Усатий постановив 15 ухвал у цій справі; з 05.11.2013 по 03.11.2015 Михайлова М.М. була ліквідатором у справі № Б-39/26-10. За цей час суддя постановив 48 ухвал у цій справі.

Також зазначено, що дружина судді, Усата Ю.М . , 03.02.2016 видала довіреність Татіщеву Олександру Євгеновичу строком на один рік на представництво інтересів. При цьому, у Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться рішення, які засвідчують, що суддя ОСОБА_1 розглядав справи за участю арбітражного керуючого Татіщева Олександра Євгеновича після видання вказаної довіреності: з 01.07.2014 по 04.07.2017 Татіщев О.Є. був ліквідатором у справі № 5023/10616/11. За цей час суддя постановив 5 ухвал у цій справі, з них 4 у період дії довіреності; з 03.11.2015 по 25.07.2017 Татіщев О.Є. був ліквідатором у справі № Б-39/26-10. За цей час суддя постановив 27 ухвал у цій справі, з них 18 у період дії довіреності.

Так, позивачем в п.8 декларацій доброчесності судді за 2016 та 2017 роки зазначалося про відсутність випадків наявності потенційного та/або реального конфлікту інтересів, водночас, суд бере до уваги посилання ОСОБА_1 , що на час подання вищевказаних декларацій йому не було відомо про наявність довіреності, виданої його дружиною на ім`я Татіщева О.Є .

Позивач заперечує існування довіреності нібито виданою ним на ім`я Михайлової М.М . При цьому, відповідачем до матеріалів справи такої довіреності не долучено.

Як зазначає позивач, про існування вказаних обставин про наявність таких довіреностей ОСОБА_1 стало відомо під час ознайомлення з суддівським досьє у липні 2018 року.

Судом встановлено, що 23.07.2018 позивач звернувся до Харківської місцевої прокуратури № 1 із заявою, в якій повідомив, що спірна довіреність від його імені ним не видавалась та просив внести відповідну інформацію до ЄДРДР. За результатами його звернення відповідні відомості внесені до ЄДРДР та розпочато досудове розслідування.

Листом від 15.03.2019 Харківська місцева прокуратура № 1 повідомила позивача, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст.358 КК України за його заявою триває.

Щодо довіреності, виданої дружиною позивача на ім`я Татіщева О.Є ., то ОСОБА_1 подано добровільну декларацію про приватні інтереси до відділу кадрів суду, про що листом від 26.07.2018 повідомлено Раду суддів України.

Одночасно, 26.07.2018 позивачем направлено звернення до Ради суддів України з проханням надати роз`яснення про наявність потенційного конфлікту інтересів щодо ситуації, яка склалася.

Рада суддів України листом від 09.10.2018 повідомила позивача, що за вказаних обставин конфлікт інтересів в його діях відсутній.

Отже, суд дійшов висновку, що твердження, зазначені ОСОБА_1 в п.8 відповідних декларацій доброчесності судді, є повними і достовірними.

Викладене свідчить про безпідставність будь-яких висновків ГРД щодо умисного або вочевидь недбалого ставлення ОСОБА_1 до повідомлення відомостей у декларації доброчесності.

Таким чином, п. 2 Висновку від 18.03.2019 року містить необґрунтовану інформацію.

Щодо п.3 висновку від 18.03.2019 про те, що суддя безпідставно не задекларував своє майно та члена сім`ї , що є ліквідним активом, дохід, або значно занизив його обсяг і (або) вартість, або безпідставно не подав інформацію про декларування членом сім`ї.

ГДР зазначено, що у декларації за 2015 рік суддя вказав, що з 25.09.2013 його дружина та два сини користуються квартирою загальною площею 198,7 кв.м у м. Харкові на праві користування, при цьому, всупереч законодавству, власника квартири не вказано, а у деклараціях за 2013, 2014 та 2015 роки відомості про цю квартиру відсутні. З 01.12.2000 користується квартирою площею 98,5 кв.м у м. Харкові , проте у "паперових" деклараціях за 2013, 2014 та 2015 рік відомості про цю квартиру відсутні. З 27.12.2012 користується земельною ділянкою площею 2500 кв.м у с. Івано-Шийчине Богодухівського р-ну Харківської обл., проте у деклараціях за 2012, 2013, 2014 та 2015 роки відомості про цю земельну ділянку відсутні.

У деклараціях судді за 2013, 2014 та 2015 (паперова), 2015 (електронна) роки відсутні будь-які транспортні засоби на праві власності чи користування. Відповідно ж до даних досьє судді: 03.10.2012 теща судді видала судді та його дружині довіреність строком до 03.10.2017 на автомобіль марки LEXUS RX; 08.06.2011 суддя отримав довіреність строком до 08.06.2031 на повне розпорядження автомобілем LEXUS LX 570 2010 року випуску. Це засвідчує, що суддя та його дружина з 2011 року мали на праві користування автомобілі, однак не декларували це право.

Відповідно до даних досьє дружину судді 20.10.2017 та 28.01.2018 притягували до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху на автомобілі, що належить її матері. Це засвідчує, що дружина користується цим автомобілем, однак у декларації за 2017 рік суддя не вказав даний автомобіль.

При цьому, суд бере до уваги, що позивачем зазначено в електронній декларації за 2015 рік право користування його дружиною та двома синами квартирою загальною площею 198,7 кв.м. в м. Харкові, що відповідає дійсності, оскільки саме тільки в цьому році дружина ОСОБА_1 з дітьми мешкала окремо за вказаною адресою. Вказані обставини були пов`язані з процесом розірвання шлюбу та тимчасовими негараздами в подружньому житті.

Також, ОСОБА_1 в електронній декларації за 2015 рік було зазначено власника вказаної квартири, якою користувача його дружина з дітьми.

Щодо не зазначення користування квартирою загальною площею 198,7 кв.м в паперових деклараціях за 2013, 2014 та 2015 роках, то на той час законодавчо не вимагалося обов`язкового декларування права користування нерухомим майном, як самим декларантом так і членами його сім`ї. З цих же підстав позивачем в паперових деклараціях за 2013, 2014 та 2015 роки не вказувалося права користування квартирою площею 98,5 кв.м, яка належить на праві власності його матері.

З приводу не зазначення ОСОБА_1 в паперових деклараціях за 2012, 2013, 2014 та 2015 роки земельної ділянки площею 2500 кв.м у селищі Івано-Шийчине Богодухівського району Харківської області, позивач зазначив, що право власності на цю земельну ділянку на теперішній час перебуває в стадії оформлення та їй присвоєно лише кадастровий номер, її відображення в електронній декларації було обумовлено тим, що з 2015 року позивач став фактично нею користуватися.

Щодо автомобіля марки Lexus RX , то позивач зазначає, що спірний транспортний засіб дійсно належав його тещі на праві власності.

Останньою на ОСОБА_1 та його дружину були видані довіреності на користування автомобілем від 03.10.2012. Проте, враховуючи те, що позивач та його дружина даним автомобілем не користувалися, тому цього транспортного засобу не було зазначено в деклараціях на праві користування.

Позивачем 08.06.2011 отримано довіреність від близької особи на повне розпорядження автомобілем марки Lexus LX 570, про що відображено в паперових деклараціях за 2011 та 2012 роки.

Також, позивач не заперечує, що його дружина дійсно притягалася до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху на автомобілі Mercedes-Benz GLE 350D 4МАТІС, однак ОСОБА_1 в електронній декларації за 2017 рік не зазначено, оскільки такі випадки були поодинокі та не були доведені до відома позивача.

Отже, суд бере до уваги пояснення ОСОБА_1 , а тому дійшов до висновку що останнім своєчасно та у повному обсязі задекларовано майно, що належить йому та членам його родини на праві приватної власності, а також на праві користування.

Таким чином, у висновку за даними обставинами зазначено неперевірені данні та посилання ГДР ґрунтуються на припущеннях та здогадках.

Щодо п.4 висновку від 18.03.2019 про те, що суддя не пояснив переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ (його, членів сім`ї та близьких осіб) і/або легальні доходи, на думку розсудливого спостерігача, викликають сумнів щодо достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ.

ГДР зазначено, що тещою позивача 30.01.2015 придбано будинок площею 533,2 кв.м і дві земельні ділянки під ним площею по 0,15 га кожна у Харківській обл. (Харківський р-н, селище Високий). Вартість таких будинків стартує від 4 000 000 грн; 28.07.2016 придбала автомобіль MERCEDES-BENZ GLE 350D 4 МАТІС 2016 року випуску. Вартість таких автомобілів стартує від 83 000 доларів. Відповідно до даних досьє, теща судді є пенсіонеркою та за період з 2012 по 2016 роки включно отримала дохід лише від продажу рухомого майна на суму менше 100 000 грн. Це, на думку відповідача, свідчить про очевидну невідповідність набутого нею майна та доходів.

У зв`язку з посиланнями на недостовірні дані у деклараціях позивача, слід зауважити, що правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені у Законі України «Про запобігання корупції».

У відповідності до ч. 1 ст. 4 та п. 8 п. 8 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції», виключно Національне агентство з питань запобігання корупції наділене на законодавчому рівні повноваженнями з контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

У рішенні Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 зазначено, що здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Також Велика палата Верховного Суду у постанові від 02.10.2018 у справі №800/433/17 зазначила, що невнесення відомостей у декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру не відповідає ознакам невиконання чи неналежного виконання службових обов`язків, а правом на перевірку достовірності відомостей, внесених у електронну декларацію, є виключно компетенцією НАЗК.

Таким чином, саме цей компетентний орган вправі має право стверджувати, приймати відповідні рішення та формувати висновки щодо порушення позивачем вимог щодо декларування, необхідності декларування фактів, що випливають з наведених вище обставин.

Слід вказати, що теза про необхідність перевіряти та підтверджувати інформацію щодо судді або кандидата на посаду судді якомога ретельніше, викладена у п.п. З.5., 3.8. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017, згідно яких під час проведення оцінювання не можна ігнорувати негативну репутацію судді або кандидата на посаду судді, але її слід перевіряти за об`єктивними критеріями: інформація має бути підтверджена, а висновок не може ґрунтуватися на чутках. Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді може згадуватися в остаточному висновку, але, за відсутності конкретних доказів, вона не може становити собою аргумент для висновку ГРД. Під час такого оцінювання як ГРД, так і Вищій кваліфікаційній комісії суддів України слід бути вельми обачливими, перевіряючи будь-яку інформацію, що вони оприлюднюють, а в процесі перевірки обов`язково забезпечувати для судді можливість надавати пояснення, додаткові відомості та роз`яснення.

Як зазначено в п. 13 Рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 № 3 «Про роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», за загальним правилом інформація про вартість відповідного майна повинна вказуватись на дату набуття права власності на нього (як зазначено в документі, на підставі якого було набуто право власності) у грошовій одиниці України або на дату набуття майна у володіння чи користування, якщо не йдеться про власність. При цьому вартість об`єктів декларування, що перебувають у володінні чи користуванні суб`єкта декларування або члена його сім`ї, зазначається у випадку, якщо вона відома суб`єкту декларування або повинна була стати відомою внаслідок вчинення відповідного правочину.

Наказом Міністра фінансів України від 13.03.2015 № 333 затверджено Порядок здійснення перевірки достовірних відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яким визначено механізм проведення контролюючими органами, зокрема, органами ДФС України, перевірки (арифметичний контроль) відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік з метою забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів декларування.

В оскаржуваному висновку відсутні посилання на дані отримані від НАЗК або ДФС щодо вчинення позивачем порушень декларування, вказаних в оскаржуваному висновку.

Отже, в порушення вимог Конституції України відповідач фактично перебрав на себе функції органів Державної фіскальної служби України та НАЗК, з огляду на надання оцінки деклараціям позивача, а тому такі дії відповідача не узгоджуються із положенням ч. 2 ст. 2 Регламенту Громадської ради доброчесності та порушують компетенцію інших суб`єктів владних повноважень, зокрема ДФС України та НАЗК, адже як убачається з викладеного, відповідачем не тільки виконано функції органів ДФС України та НАЗК, але й одночасно надано оцінку діям обох зазначених державних органів.

Отже, законність походження всіх доходів - як позивача, так і його сім`ї, не спростована належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами, отже п. 4 Висновку від 18.03.2019 містить необґрунтовану та протиправну інформацію щодо невідповідності антикорупційним критеріям в частині декларування доходів.

Підсумовуючи викладене, відповідачем не доведено достатності вказаних обставин для висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики. Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржуваний висновок не може вважатися законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі висновків компетентного органу у відповідній сфері, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, за умови недостовірності відомостей, що міститься в оскаржуваному висновку відносно позивача, враховуючи, що ГРД, як суб`єкт владних повноважень, не дотрималась вимог Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Регламенту ВВКС, вчинивши порушення процедури прийняття оскаржуваного висновку та рішень та за умови позбавлення можливості надати пояснення позивачем, що свідчить про те, що у ГРД були відсутні підставі для прийняття висновку від 18.03.2019, оформленого у вигляді протоколу засідання ГРД, про затвердження висновку про невідповідність на посаду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики та рішень про надання інформації на доповнення до висновку відповідно.

Щодо зобов`язання відповідача вилучити оскаржувані висновок та рішення ГРД з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності суд зазначає наступне.

Стаття 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростувати інформацію про себе і членів своєї сім`ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації.

З наведеного вбачається, що правовідносини, які виникають з приводу права особи на інформацію, є самостійним видом правовідносин і регулюються правовими нормами, закріпленими в Конституції України, Законах України, підзаконних нормативних актах.

Проте, відповідно до частини третьої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду з для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Подальше нормативно-правове регулювання права особи на інформацію відбулося на рівні законів України, зокрема, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Отже, висновок ГРД та рішення, якими доповнено вказаний висновок, в розумінні Закону України «Про інформацію» є документом, який є матеріальним носієм інформації щодо позивача. Крім того, така інформація міститься як на матеріальному носії, яким є висновок та рішення ГРД, що міститься в досьє судді, так і в електронному вигляді на сайті ГРД.

Оспорюваний позивачем негативний висновок розміщені на офіційному сайті ГРД за посиланням https://grd.gov.ua/data/files/conclusions/Kvalifikatsiine%20Jtsiniuvania%202019/2019_03_18/Ustii_vysn.pdf.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що достовірність інформації про позивача, що міститься у висновку ГРД, не підтверджується матеріалами справи, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 244, 246, 255, 257, 262, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Повністю визнати протиправним та скасувати Висновок про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 18 березня 2019 року.

3. Визнати протиправним та скасувати Рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 18.03.2019 року, в частині затвердження Висновку про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

4. Зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити Висновок про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 18.03.2019 року, шляхом відкликання цього висновку про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 18.03.2019 року, з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності за посиланням https://grd.gov.ua/data/files/conclusions/Kvalifikatsiine%20Jtsiniuvania%202019/2019_03_18/Ustii_vysn.pdf.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 310,00 грн (дві тисячі триста десять гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Громадської ради доброчесності (адреса: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, буд.9; код ЄДРПОУ відсутній).

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Громадська рада доброчесності (адреса: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповалова, 9).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко