Справа № 440/1252/20
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1252/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

визнати протиправним та скасувати рішення від 05.02.2020 № 176 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу";

зобов`язати відповідача перевести ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням стажу державної служби згідно довідки Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 10 березня 2020 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, вирішивши розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона з 05.04.1993 по 29.01.2020 безперервно проходила службу в митних органах України, з огляду на що має право згідно з пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" та відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" на переведення з пенсії за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". Вказано про наявність у позивача стажу державної служби станом на 30 січня 2020 року - 26 років 09 місяців 25 днів. З огляду на викладене, на думку ОСОБА_1 , їй протиправно відмовлено рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 05.02.2020 № 176 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

27.03.2020 до суду від ГУ ПФУ в Полтавській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнав та зазначив, що основним критерієм зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу державного службовця. Оскільки позивачу на займаних посадах присвоювались спеціальні звання, а відомостей щодо встановлення рангу не має, то згідно з записами трудової книжки до стажу державної служби, на думку відповідача, зараховуються періоди роботи лише з 05.04.1993 по 12.12.1999 - інспектор державної митниці, та з 01.06.2013 по 26.12.2013 - старший державний інспектор відділу митного оформлення. Таким чином, за підрахунками відповідача тривалість стажу державної служби склала 7 років 3 місяці 4 дні. З огляду на вказані висновки, відповідачем прийнято оскаржуване рішення та відмовлено у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

13 квітня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник ОСОБА_1 висловив свою незгоду із аргументами, викладеними відповідачем у його відзиві на позов, та вказав на необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Акцентовано увагу на тому, що позивачем досягнуто віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а стаж державної служби станом на 25 січня 2020 року складає 25 років 04 місяці 24 дні.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області, та є пенсіонером за віком, якій пенсія призначена на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 13.08.2018 /а.с. 8/.

30.01.2020 позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу". Разом із заявою нею були подані документи на підтвердження стажу державної служби, а також довідка Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, довідка про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9.

Своїм рішенням від 05.02.2020 № 176 ГУ ПФУ в Полтавській області відмовило гр. ОСОБА_1 в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" у зв`язку з відсутністю правових підстав, оскільки аналіз наданих документів та документів пенсійної справи показав, що ОСОБА_1 працювала в Полтавській митниці Державної фіскальної служби України по день звільнення на посаді головного державного інспектора і мала спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІІ рангу, однак відомостей про встановлення їй рангу не має. З огляду на викладене, за висновками пенсійного органу, згідно з записами трудової книжки до стажу державної служби підлягають зарахуванню періоди роботи: з 05.04.1993 по 12.12.1999 - інспектор державної митниці, а також з 01.06.2013 по 26.12.2013 - старший державний інспектор відділу митного оформлення. На думку відповідача, тривалість стажу державної служби складає - 7 років 3 місяці 4 дні.

Тобто відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за нормами Закону №889-VIIІ через відсутність 20-річного стажу державної служби.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу".

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII з 01.05.2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, до 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 року, відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ.

Як вже зазначалось судом, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме, щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 року № 899 "Про державну службу") зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений підпунктом 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлено у постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 591/6970/16-а.

Висновки щодо правозастосування

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки НОМЕР_1 /а.с. 19-25/ ОСОБА_1 судом встановлено, що:

- 05.04.1993 - призначена інспектором Полтавської митниці;

- 19.07.1994 - переведена на посаду старшого інспектора Полтавської митниці;

- 07.06.1995 - нею прийнята присяга державного службовця;

- 01.04.1997 - призначена старшим інспектором Полтавської регіональної митниці;

- 13.12.1999 - присвоєне персональне звання "Радник митної служби 3 рангу";

- 11.07.2000 - призначена на посаду інспектора сектору статистики і аналізу відділу статистики контролю і аналізу в порядку переведення із Полтавської регіональної митниці в Полтавську митницю;

- 23.04.2002 - призначена на посаду старшого інспектора сектора статистики і аналізу відділу статистики, контролю і аналізу;

- 01.04.2004 - присвоєне спеціальне звання "Інспектор митної служби 3 рангу";

- 25.06.2005 - присвоєне спеціальне звання "Інспектор митної служби 2 рангу";

- 15.02.2006 - призначена старшим інспектором сектора статистики та контролю у сфері зовнішньої економічної діяльності відділу інформаційної роботи;

- 18.05.2009 - переведена на посаду інспектора сектора статистики та контролю у сфері зовнішньоекономічної діяльності, ведення спеціальної митної статистики та звітності відділу інформаційної роботи та митної статистики;

- 20.10.2009 - переведена на посаду інспектора сектора митного оформлення відділу митного оформлення;

- 06.10.2010 - переведена посаду старшого інспектора сектора митного оформлення відділу митного оформлення, як така що була зарахована до кадрового резерву на цю посаду;

- 20.01.2012 - переведена на посаду старшого інспектора митного поста "Лтава";

- 01.06.2013 - переведена на посаду старшого інспектора митного поста "Лтава";

- 01.06.2013 - присвоєний 12 ранг державного службовця;

- 19.09.2013 - переведена на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення 2 митного поста "Лтава";

- 04.11.2013 - переведена на посаду старшого державного митного оформлення 2 митного поста "Лтава";

- 27.12.2013 - присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 2 рангу;

- 19.09.2014 - переведена на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Лтава", тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника, як така, що пройшла стажування на цю посаду;

- 07.11.2014 - переведена на посаду головного державного інспектора відділу організації митного контролю та оформлення;

- 21.08.2015 - присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 1 рангу;

- 16.02.2016 - у зв`язку із введенням в дію Організаційної структури і штатного розпису Полтавської митниці ДФС на 2016 рік переведена на посаду головного інспектора відділу організації митного контролю;

- 21.08.2017 - присвоєне спеціальне звання радника податкової та митної справи 3 рангу;

- 29.01.2020 - звільнена з посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок реорганізації Полтавської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу", пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Крім того, до матеріалів справи додано копію довідки від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04 про те, що ОСОБА_1 дійсно працювала в Полтавській митниці ДФС на посаді головного державного інспектора відділу організації митного контролю та оформлення і мала спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІІ рангу. ОСОБА_1 прийнята 07 червня 1995 року Присяга державного службовця згідно з Закону України "Про державну службу". Вказано, що стаж державної служби станом на 30 січня 2020 року складає 26 років 09 місяців 25 днів, в тому числі по періодах:

- з 05.04.1993 по 31.03.1997 - інспектор, старший інспектор Полтавської митниці;

- - 01.04.1997 по 10.07.2000 - старший інспектор Полтавської регіональної митниці;

- з 11.07.2000 по 19.03.2013 - інспектор, старший інспектор Полтавської митниці;

- з 20.03.2013 по 06.11.2014 - старший інспектор, старший державний інспектор, головний державний інспектор Полтавської митниці Міндоходів;

- з 07.11.2014 по 29.01.2020 - головний державний інспектор Полтавської митниці ДФС.

Положеннями статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Крім того, згідно зі статтею 569 Митного кодексу України, який набрав чинності з 01.06.2012 року, працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу (здійснюють державну митну справу), здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

За приписами статті 588 Митного кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Водночас, норми Митного кодексу України від 11.07.2002 року, який був чинний з 01.01.2004 року по 01.06.2012 року в період перебування позивача на посадах в органах митної служби, визначали, що працівники митних органів є посадовими особами на них розповсюджується дія Закону України "Про державну службу", в тому числі щодо пенсійного забезпечення, зокрема, стаття 430 визначала, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України "Про державну службу", а стаття 408 - що правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України "Про державну службу".

Аналогічні положення були передбачені Митним кодексом України в редакції від 12.12.1991 року, що був чинний з 01.01.1992 року до 16.05.2008 року, а саме стаття 156 передбачала, що працівник митного органу України є представником державного органу.

Відповідно до пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого визначеним Законом.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 (чинного до 01.05.2016 року, тобто в період проходження позивачем служби в органах державної податкової служби) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Згідно з частинами 2, 3, 12 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №306 від 20.04.2016 "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" (надалі - Постанова №306), якою затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Додатком 6 до цієї Постанови №306 встановлені співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників посадових осіб органів доходів і зборів.

Отже, як встановлено в ході розгляду справи: 07.06.1995 року позивачем прийнята присяга державного службовця; 13.12.1999 року - присвоєне персональне звання «Радник митної служби 3 рангу»; 01.04.2004 року - присвоєне спеціальне звання «Інспектор митної служби 3 рангу»; 25.06.2005 року - присвоєне спеціальне звання «Інспектор митної служби 2 рангу»; 01.06.2013 року - присвоєний 12 ранг державного службовця; 21.08.2015 року - присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 1 рангу; 21.08.2017 року присвоєне спеціальне звання радника податкової та митної справи 3 рангу.

З приписів додатку 6 до Постанови № 306 вбачається, що Радник податкової та митної справи ІІІ рангу прирівнюється до 6 рангу державного службовця.

Таким чином, стаж державної служби позивача в органах митної служби на момент звернення з позовною заявою складав 26 років 9 місяців 25 днів: з 05.04.1993 - з дати, коли ОСОБА_1 була призначена інспектором Полтавської митниці (з чим погоджується відповідач) по 29.01.2020 - дату її звільнення.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи, що стаж державної служби позивача на момент звернення з позовною заявою складав 26 років 9 місяців 25 днів та досягнення позивачем пенсійного віку, суд приходить до висновку, що позивач набула право на призначення їй пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997 року.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справ керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України"" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В свою чергу відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України доказів, які б підтверджували правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення від 05.02.2020 № 176 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку вимогам позивача про зобов`язання відповідача перевести ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням стажу державної служби згідно з довідками Полтавської митниці ДФС, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У даній справі оцінка правомірності відмови у переведенні позивача на пенсію за віком згідно Закону "Про державну службу" №889-VІІІ стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Суд не може досліджувати інші обставин, що можуть бути перешкодою у переведенні позивача з одного виду пенсії на інший, які не досліджувалися відповідачем, оскільки ці повноваження відносяться до його виключної компетенції.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 з 30 січня 2020 року на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням стажу державної служби згідно довідки Полтавської митниці ДФС від 29.01.2020 № 24/9/16-70-04, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 14 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця №10 від 29.01.2020, Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 29.01.2020 № 9 - є такою, що у даній справі виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Тому, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву від 30 січня 2020 року про переведення на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" з урахуванням висновків суду про наявність у ОСОБА_1 стажу державної служби з 05.04.1993 по 29.01.2020.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Розподіл судових витрат

Стосовно клопотання позивача про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1008489, виданий Фесенко Юлії Олександрівні на представлення інтересів ОСОБА_1 в Полтавському окружному адміністративному суді /а.с. 26/, та попередній розрахунок судових витрат від 02.03.2020, підписаний адвокатом Фесенко Ю.О. /а.с. 7/.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Однак, позивачем не надано до суду договору на надання правничої (правової) допомоги із зазначенням умов оплати послуг адвоката, не зазначено причин неможливості надання договору до суду, а наданий до суду попередній розрахунок, у якому зазначено вартість робіт на загальну суму 5000 грн., підписаний виключно адвокатом Фесенко Ю.О., не містить відомостей про узгодження вказаних у ньому сум та видів робіт із позивачем.

У попередній розрахунок включено витрати на участь адвоката у судових засіданнях 300 грн. за одне засідання, які не проводились, оскільки справа розглядалась в порядку письмового провадження.

Позивачем не надано до суду акту виконаних робіт (наданих послуг), а також розрахункових документів, на підтвердження фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., як не вказано і причин неможливості надання до суду таких документів на час розгляду справи.

За наведених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги те, що позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. і суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, сума судових витрат зі сплати судового збору, яка підлягає присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, складає 420 грн 40 коп.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 05 лютого 2020 року №176 про відмову гр. ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву гр. ОСОБА_1 від 30 січня 2020 року про переведення на пенсію згідно з Законом України "Про державну службу" з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) судові витрати в розмірі 420 грн 40 коп. (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.С. Шевяков