Справа № 640/1226/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року м. Київ № 640/1226/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючої судді Добрівської Н.А.,

розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доШевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дії, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у м. Києві (далі - Шевченківський РВ ДВС м. Києва, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шеремета О.В., щодо повернення стягувачу постанови від 23.10.2019 про повернення виконавчого документа на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2018 №826/3065/16;

- скасувати постанову від 23.10.2019 по ВП №58270696 старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шеремета О.В. про повернення виконавчого документа стягувачу;

- зобов`язати старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шеремета О.В. поновити виконавче провадження №58270696 згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2018 №826/3065/16.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що судовий збір на користь позивача належить стягнути за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - Фонд). Разом з тим, державний виконавець Шеремет О.В., мотивуючи своє рішення про повернення виконавчого документа стягувачу тим, що кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, на переконання позивача, фактично звільнив Фонд від сплати судового збору за подання позовів чи оскарження судових рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення виявлених судом недоліків.

04.02.2020 на виконання вимог ухвали суду представник позивача через канцелярію суду надіслав додаткові документи по справі.

Ухвалою суду від 07.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

07.02.2020 судом постановлена ухвала, якою, крім іншого, зобов`язано відповідача до 14.02.2020 подати до суду належним чином завірені копії матеріалів справи виконавчого провадження №58270696; всі матеріали, що були, або які мали бути взяті ними до уваги при прийняті рішення, вчиненні дій, допущення бездіяльності з приводу яких подано позов.

На виконання вимог ухвали відповідач 12.03.2020 подав витребувані судом матеріали.

При цьому, у визначений в ухвалі суду від 07.02.2020 про відкриття провадження у справі термін відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Згідно вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання, призначеного на 16.03.2020 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось та відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд продовжив розгляду справи у порядку письмового провадження.

На підставі наданих сторонами документів і матеріалів судом встановлено такі обставини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2018, на підставі якої 16.05.2018 виданий виконавчий лист №826/3065/16, присуджено на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у сумі 1 653,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

05.02.2019 головним державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шереметом О.В. на підставі виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58270696.

07.03.2019 до Шевченківського РВ ДВС м. Києва надійшов лист від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.03.2019 за №27-4398/19 «Про повернення виконавчого документа стягувачу», в якому боржник, посилаючись на положення статей 2, 4 та частин першої, другої і п`ятої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначає про те, що наведені норми наділяють Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спеціальним статусом, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження. У зв`язку з викладеним боржник просив державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, стверджуючи при цьому, що Закон України «Про виконавче провадження» містить імперативну норму (пункт 9 частини першої статті 37), яка зобов`язує державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документу стягувану у випадку, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

23.10.2019 старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Київ Шереметом О.В. у ВП №58270696 винесена постанова про повернення стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого листа №826/3065/16, виданого 16.05.2018 Окружним адміністративним судом міста Києва. Зазначена постанова мотивована тим, що відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. Згідно з частиною п`ятою статті 20 Закону на майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

Не погоджуючись з постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінюючи оскаржуване рішення відповідача та з`ясовуючи питання щодо наявності підстав для покладення на останнього обов`язку винести постанову про поновлення виконавчого провадження, суд виходить з такого.

Відповідно статті 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими для виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Однією із засад, що мають бути дотримані при здійсненні виконавчого провадження, згідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII є обов`язковість виконання рішень.

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII встановлюється, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно частини першої, пункту 1, 3 частини другої, пункту 22 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За правилами частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 76 Закону №1404-VIII встановлюється, що за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Законодавцем передбачено негативні наслідки (штрафні санкції) за невиконання в обумовлений строк відповідного рішення.

Постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена при умові, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість, у тому числі і фінансову, виконати судове рішення, проте не зробив цього.

На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що у справі №826/3065/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Контракт» Шкурка Віктора Михайловича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, Окружним адміністративним судом міста Києва постановлено ухвалу від 21.02.2018, якою прийнято відмову ОСОБА_1 від позову та закрито провадження у справі. Також цією ухвалою присуджено на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у сумі 1653,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Цією ж ухвалою учасникам справи роз`яснено порядок її оскарження в апеляційному порядку.

За визначенням, наведеним в пункті 12 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції.

Згідно бази «Діловодство спеціалізованого суду» наведене рішення суду учасниками справи не оскаржувалось і набрало законної сили.

Відповідно до частин другої і третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, в силу положень статті 1291 Конституції України та вищенаведених положень процесуального законодавства, ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2018 у справі №826/3065/16 є обов`язковою до виконання.

При цьому, як свідчать матеріали цієї справи, ухвала суду, на підставі якої виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження №58270696, в апеляційному порядку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не оскаржувалась, як і постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, більше того, жодних доказів на підтвердження виконання судового рішення у добровільному порядку також матеріали виконавчого провадження не містять.

Так, відповідно до частини четвертої статті 19 Закону №1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

На боржника пунктами 3, 6 частини п`ятої статті 19 Закону №1404-VIII також покладено обов`язок за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Водночас, як свідчать матеріали виконавчого провадження №58270696, вимога державного виконавця, викладена у постанові про відкриття виконавчого провадження, що направлена учасникам супровідним листом від 05.02.2019 на виконання пункту 3 частини п`ятої статтею 19 Закону №1404-VIII, боржником у визначений законодавцем термін (5 днів) не виконана.

При цьому, відповідно до частини восьмої цієї ж статті Закону, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, надані відповідачем матеріали виконавчого провадження №58270696, підставою для винесення оскаржуваної у даному провадженні постанови державного виконавця слугував лист боржника, який стверджував про наявність законодавчого мораторію.

Так, згідно частини п`ятої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI на майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

Однак, наведена норма, яка містить заборону щодо застосування до Фонду певних заходів впливу (накладення арешту та застосування заходів забезпечення позову), при цьому не містить обмежень для Фонду щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили та застосування до Фонду, як недобросовісного боржника у виконавчому провадженні інших заходів, серед яких і притягнення до відповідальності за невиконання законних вимог державного виконавця (стаття 18813 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Невиконання законних вимог державного виконавця, приватного виконавця», стаття 382 Кримінального кодексу України «Невиконання судового рішення»).

Оцінюючи доводи боржника, наведені ним у листі державному виконавцю від 07.03.2019 за №27-4398/19, суд акцентує увагу на такому.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначається, що Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках (частина третя статті 3 цього ж Закону).

У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України (частина п`ята статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Водночас, положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким, зокрема, визначається правовий статус Фонду, його функції, джерела його формування і порядок розпорядження коштами Фонду, не містить норм, які звільняють Фонд гарантування вкладів від обов`язку виконувати судові рішення, що набрали законної сили, а також законних вимог державного (приватного) виконавця.

Що стосується положень частини п`ятої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ця норма обмежує діяльність судів лише в частині вживання заходів забезпечення позову, включаючи накладення арешту, який також не може бути застосованим і виконавцем. Однак, зазначений Закон відповідно до частини першої статті 64 Конституції України не може обмежувати право особи на отримання суми, присудженої судом, сплата якої є зобов`язанням боржника, яке він повинен був виконати на виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Європейський Суд з прав людини (далі - Суд) у своєму рішенні від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» (Заява №18966/02) в пункті 53 нагадує свою практику, відповідно до якої неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (994_535) (серед інших джерел, «Бурдов проти Росії» (980_045), заява №59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява №41510/98, параграф 45, 06.03.2003).

Отже, повернення виконавчого листа, виданого судом на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, без виконання із посиланням на «законодавчо закріплений мораторій», який, на переконання боржника, а в подальшому і державного виконавця, унеможливлює виконання судового рішення, буде в даному випадку порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме - обмеження права позивача на вільне володіння його майном (грошовими коштами).

При цьому, пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII покладає на виконавця обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 31 Закону №1404-VIII гарантовано право сторін виконавчого провадження, як і самого виконавця звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, а також про роз`яснення змісту виконавчого документа у разі якщо він є незрозумілим.

Разом з тим, доказів звернення боржника або державного виконавця до відповідного суду матеріали справи не містять.

У «пілотному рішенні» від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява №40450/04), що набуло статус остаточного 15.01.2010, Суд повторно наголошував, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (пункт 47).

У пунктах 51, 52 цього ж рішення Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6 (995_004), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. … Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (994_535).

Оцінюючи ж посилання державного виконавця в оскаржуваній постанові від 23.10.2019 на положення пункту 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, яка встановлює таку підставі для повернення виконавчого документа стягувачу: «якщо … законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення», суд, зважаючи на наведені вище висновки, не визнає законодавчо виправданим застосування цього пункту у спірних правовідносинах, а також вважає за доцільне наголосити на такому.

По-перше, як вже зазначалось судом, для прийняття спірної постанови державний виконавець вдовольнився виключно тією інформацією, що була повідомлена боржником (через місяць після відкриття виконавчого провадження) у листі від 07.03.2019 за №27-4398/19.

По-друге, ні оскаржувана постанова, ні матеріали виконавчого провадження не вказують на вжиття державним виконавцем заходів, спрямованих на встановлення факту відсутності у боржника іншого майна чи коштів, на які можливо звернути стягнення, а також щодо неможливості проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, тобто - не встановлено факт неможливості виконання відповідного рішення. Будь-яких доказів на підтвердження вжиття виконавцем заходів в рамках виконавчого провадження №58270696, окрім прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження і повернення виконавчого листа, а також направлення їх супровідним листом учасникам провадження, відповідачем суду не надано.

Крім того, як вже зазначалось судом, своїм правом, визначеним у пункті 10 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII, на звернунення до суду, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення або про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, державний виконавець не скористався. При цьому, реалізація такого права кореспондує з обов`язком виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час судового розгляду справи відповідач, який є суб`єктом владних повноважень не довів наявності беззаперечних підстав для прийняття оскаржуваної постанови, що дає суду, з урахуванням положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для визнання протиправними дій старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шеремета О.В. щодо винесення постанови від 23.10.2019 про повернення виконавчого документа і для скасування оскаржуваної постанови.

З приводу заявленої позивачем вимоги про зобов`язання старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Києва Шеремета О.В. поновити виконавче провадження №58270696, суд зазначає таке.

Нормами Закону №1404-VIII закріплені права та обов`язки учасників виконавчого провадження, в тому числі державного виконавця щодо вчинення процесуальних дій з виконання відповідного виконавчого документа.

Суд зауважує про те, що стаття 41 вказаного Закону містить імперативну норму, яка регламентує дії державного виконавця та встановлює спеціальні строки для вчинення державним виконавцем відповідних процесуальних дій у разі визнання судом недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу.

Так, згідно частини першої статті 41 Закону №1404-VIII, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

При цьому суд не може самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов`язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Разом з тим, на день постановлення цього рішення судом не встановлено обставин, які вказують на можливе ухилення відповідача від вчинення дій на виконання покладених на нього повноважень.

У зв`язку з наведеним, вимога позивача визнається передчасною, а отже такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн - пропорційно задоволеним вимогам.

Стосовно вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу, суд, враховуючи положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України та зважаючи на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження отримання позивачем таких послуг, їх вартість та детального опису робіт і розмір витрат адвоката, доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.2, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у м. Києві Шеремета Олександра Вікторовича щодо винесення 23.10.2019 постанови у ВП №58270696 про повернення виконавчого документа стягувачу.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у м. Києві Шеремета Олександра Вікторовича від 23.10.2019 у ВП №58270696 про повернення виконавчого документа стягувачу.

4.У задоволені інших позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у міста Києві (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110; код ЄДРПОУ 3496793).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено у визначені частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська