Справа № 200/227/20-а
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2020-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 р. Справа№200/227/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі - відповідач) в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), щодо невиплати ОСОБА_1 , у день виключення зі списків частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 по 13.12.2019 у сумі 327678,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем, при звільненні позивача з військової служби їй не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та не проведено з ним остаточного розрахунку.

Позивач зазначив, що згідно з виписки про надходження коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2019 року № Б40КСШАІН7А01ЮАА, відповідачем було сплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 13.12.2019 року у сумі 17603, 93 грн.

Тобто, відповідачем здійснено остаточний розрахунок належних йому сум при звільненні лише 13 грудня 2019 року, з порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача надав письмовий відзив, проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.

Крім того зазначив, що згідно з статтями 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Донецький прикордонний загін не є підприємством, установою чи організацією, а є органом охорони державного кордону, військова частина, яка за організаційно-правовою формою є державною установою, та згідно класифікатору відноситься до групи з кодом 425 «державна установа (організація, заклад)».

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у ЗС України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється.

Крім того, вказав на те, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.

Структуру грошового забезпечення військовослужбовців визначено ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Зазначив, що позивач звільнявся відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента Україпн від 29.12.09 року № 1115/2009, а розрахунок з ним проводився відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, 20.05.2008 року № 425, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 року за № 537/15228, а не в порядку статті 116 КЗпП України.

Вказує про помилкове включення позивачем до сум грошового забезпечення, взятих для розрахунку сум, заявлених до стягнення, сум винагороди за участь в АТО.

Позивач у строк встановлений судом надав відповідь на відзив в якій зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві не ґрунтуються на законі та не спростовують висновків, викладених позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на те, що сторони чи їх представники у судове засідання не з`явились, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін у порядку письмового провадження.

Дослідивши докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.10-13).

Відповідно до витягу з наказу начальника Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби від 2 лютого 2018 року № 69-ОС По особовому складу судом встановлено, що позивач проходив військову службу офіцером інформаційно-аналітичного відділу штабу.

За наказом начальника Східного регіонального управління від 30 грудня 2017 року № 758-ос позивача звільнено з військової служби в запас на підставі пункту а частини 2 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Вислуга років позивача станом на 2 лютого 2018 року складала: календарна 26 років 06 місяців 01 день, пільгова 14 років 11 місяців 09 днів, всього 41 рік 05 місяців 10 днів. Остаточна дата закінчення проходження військової служби згідно даного наказу слід вважати 2 лютого 2018 року (а.с. 8).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 08 травня 2015 року серії НОМЕР_4 (а.с.14).

Позивач зазначає, що відповідачем, на день виключення його зі списків особового складу частини, не було нараховано та сплачено грошову компенсацію за невикористані під час проходження військової служби дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року у справі №200/12086/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 2 лютого 2018 року (а.с.18-21).

Крім цього, у вказаному рішенні встановлено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Згідно з випискою про надходження коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2019 № Б40КСШАІН7А01ЮАА, відповідачем позивачу було сплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 13.12.2019 року у сумі 17603, 93 грн. (а.с. 9).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Східного регіонального управління Донецького прикордонного загону від 22 січня 2020 року № 72 середньоденне грошове забезпечення за грудень 2017 року та січень 2018 року становить 262,86 грн.

Позивач вважає, що розрахунок з ним було проведено відповідачами невчасно, з огляду на що останній звернувся до суд з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд дійшов наступних висновків.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За загальним правилом у правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства (на які посилається відповідач), що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцем, проте, порядок виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

За правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Вказані доводи, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.03.2018 року в справі №806/1899/17, від 29.03.2018 року в справі №815/1767/17 та від 19.04.2018 року в справі №803/1210/2018 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року по 13.12.2019 року у сумі 327678,40 грн. суд зазначає наступне.

В силу норм статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст. 116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.

Як вже було зазначено вище, 02 лютого 2018 року позивача виключено зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Разом з цим, остаточний розрахунок проведено з ним лише 13 грудня 2019 року, що підтверджується випискою про надходження коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2019 року № Б40КСШАІН7А01ЮАА.

Таким чином, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у непроведенні з позивачем остаточного розрахунку, у встановлені законодавством строки строк затримки остаточного розрахунку з позивачем становить з 02.02.2018 року до 13.12.2019 року.

У позовні заяві позивач зазначив, що ним використано розмір його грошового забезпечення відповідно до його архівних відомостей, що додаються: за грудень 2017 року 12995,07 грн. та січень 2018 року 16881,57 грн. становить 29876,64 грн.
Для обчислення середнього заробітку з 02.02.2018 року до дня фактичного розрахунку виплати компенсації додаткової відпустки 13.12.2019 року позивач застосував показник 481,88 грн. в день, тобто 29876,64 грн./62 дні =481,88 грн.

Таким чином, позивач розрахував свій середній заробіток за час затримки розрахунку 481,88 грн. х 680 днів = 327 687,40 грн.

Проте, враховуючи, додані позивачем до позову архівні відомості, позивач наводить свій розрахунок з включенням в грошове забезпечення винагороди за участь в АТО, передбаченої Інструкцією про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затверджена Наказом МВС України від 18.03.16 № 188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.03.16 за № 488/28618 (далі - Інструкція 188) та Порядком виплати та розмір щомісячної додаткової грошової винагороди передбачений Інструкцією про розміри І порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України", затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.16 № 73, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 217/28347 (далі - наказ МВС № 73), затвердженим відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.10.10 № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців ЗС, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій".

Проте, стаття 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлює, що до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Інструкція про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затверджена Наказом МВС України від 18.03.16 року № 188, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.16 року за № 488/28618 (далі - Інструкція 188), визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до розділу 1 п. 3 Інструкції 188 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем проходження служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби, начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби - на підставі наказів начальників вищого рівня.

Розділ II п. 2 Інструкції 188 визначає, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

- залучені до проведення АТО;

- перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання;

- перебувають у районі проведення АТО.

Тобто, надбавка за участь в АТО може бути виплачена тільки за наявності 3-х вищезазначених підстав.

Розділ II п. 9 також зазначає, що винагорода виплачується пропорційно часу участі в АТО чи у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах начальників органів Держприкордонслужби.

Отже, вказана виплата має іншу правову природу та не є додатковим видом грошового забезпечення в розумінні ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294, а відноситься до інших соціальних гарантій що надаються військовослужбовцям.

Згідно з довідкою Державної прикордонної служби України Східного регіонального управління Донецького прикордонного загону № 72 від 22.01.2020 року середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні 2 календарних місяців перед днем виключення зі списків складає 16297,14 грн., а середньоденне грошове забезпечення складає 262,86 грн.

Кількість днів у затримці остаточного розрахунку становить 680 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає: 262,86 грн. х 680 днів = 178 744,80 грн.

З огляду на зазначене, сума середнього заробітку, за час затримки остаточного розрахунку з позивачем, розрахована за останні 2 календарні місяці служби становить 178744,80 грн., а не 327678,40 грн. як зазначив позивач.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу, у день виключення зі списків частини, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року по 13.12.2019 року у сумі 178744,80 грн.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Кодексом законів про працю України, Інструкцією про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженою Наказом МВС України від 18.03.16 року № 188, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.16 року за № 488/28618, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ), щодо невиплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), у день виключення зі списків частини, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ), виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року до 13.12.2019 року у сумі 178744,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 23 квітня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З огляду на те, що рішення суду прийнято у порядку спрощеного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.3 розділу 6 Прикінцеві положення КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя С.І. Бабіч