Справа № 320/5942/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5942/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Черпіцької Л.Т., Шурка О.І.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (далі - відповідач, апелянт, УСЗН Славутицької міської ради) про зобов`язання встановити статус члена сім`ї померлої особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про безпідставність відмови відповідача у наданні їй статуса члена сім`ї померлої особи з інвалідністю внаслідок війни, як дружині службовця Міністерства внутрішніх справ СРСР, який приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час виконання службових обов`язків, внаслідок чого отримав захворювання та інвалідність, які стали причиною його смерті.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено поширення його дії на членів сім`ї колишніх співробітників органів внутрішніх справ, який приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час виконання службових обов`язків, інваліда І групи, смерть якого пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що місцевим судом винесено законне та обґрунтоване рішення, підстави для скасування якого відсутні.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що 21 липня 1990 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 .

Згідно посвідчення, виданого 29 травня 2006 року та вкладки до нього, ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до маршрутного листа, виданого Головним управлінням МВС України в Київській області 28 березня 2001 року, капітан міліції ОСОБА_2 . при участі в заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС знаходився у 30-км зоні (зоні відселення): рік 1986 з 26 квітня по 27 квітня. Місце несення служби Прип`ять. Кількість днів 2. Номер наказа 069-86. Отримав дозу радіоактивного опромінювання 39.54 Бер.

Довідкою Центральної міжвідомчої спеціалізованої МСЕК серії AB № 1042121 від 22 травня 2018 року до акта огляду підтверджено, що медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності, підгрупа «Б», з 22 травня 2018 року. Причина інвалідності: захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧЛЕС. Інвалідність встановлена довічно.

Відповідно до постанови Військово-лікарської комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» № 43 від 14 серпня 2019 року захворювання колишнього співробітника ОВС, учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліда І групи ОСОБА_2 , 1955 р.н. «Хронічна ішемічна хвороба серця: стенозуючий коронаросклероз. Кардіосклероз післяінфарктний. Гіпертонічна хвороба III ст.Гостра серцева недостатність», що призвело до смерті, ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 19 лютого 2019 року складено відповідний актовий запис №39.

03 липня 2019 року Київською обласною державною адміністрацією позивачу видано посвідчення дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Уважаючи, що відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на статус члена сім`ї особи з інвалідністю внаслідок війни та на видачу відповідного посвідчення, остання звернулась до відповідача.

Листом від 03 жовтня 2019 року відповідач повідомив, що відсутні підстави для встановлення ОСОБА_1 статуса члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, оскільки смерть її чоловіка пов`язана не з проходженням військової служби, а з ліквідацією наслідків на ЧАЕС.

Позивач не погоджується із вказаною відмовою та вважає її такою, що не відповідає вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та правомірності, оскільки ОСОБА_2 був військовослужбовцем, який виконував обов`язки по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, та був інвалідом І групи, захворювання та смерть якого пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до положень пункта 2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого інваліда війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про видачу такого посвідчення.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з наступних підстав.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаться Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі - Закон України №3551-ХІІ).

Пунктом 2 частини 2 статті 7 цього Закону встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Особи, на яких поширюється дія Закону України №3551-ХІІ, визначені положеннями статті 10 цього Закону.

Так, пунктом 1 частини 1 наведеної правової норми чинність цього Закону поширено, зокрема, на:

сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів;

сім`ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов`язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що положення Закону України №3551-ХІІ поширюються на сім`ї, зокрема, осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебування на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів, а також осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов`язаних органів внутрішніх справ і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що її чоловік помер внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів, або загинув (помер) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами, підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічні висновків дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 09 лютого 2016 року у справі №569/5756/15-а та від 16 січня 2014 року у справі №2а-67/1223.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Л.Т. Черпіцька

О.І. Шурко