Справа № 240/935/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2020-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
24 квітня 2020 року м. Житомир справа № 240/935/20
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
Ухвалою від 12.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи.
02.03.2020 відповідачем подано відзив на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі № 240/9405/19 замовлені кошти були перераховані на картковий рахунок позивача - 24.01.2020. Таким чином, твердження позивача щодо несвоєчасного повного розрахунку заробітної плати при звільненні та доплачену 24.01.2020 позивачу військовою частиною НОМЕР_1 суми не підлягає задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Відповідно до наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 №97-рс від 31.05.2019 позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту "Б" (за станом здоров`я) частини восьмої статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" та відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2019 № 128 виключений зі списку особового складу частини та знята з усіх видів забезпечення.
Оскільки за час проходження служби та при звільненні позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення, позивач звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 у справі № 240/9405/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

У задоволенні позовних вимог в частині щодо врахування базового місяця та фіксованої суми, а також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 надати довідку з помісячним розрахунком індексації, місяця підвищення (базового місяця) та визначеної раніше суми (фіксованої суми) за вказаний період відмовлено.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем виплачено позивачу індексацію 24.01.2020 в сумі 40538,27 грн., що підтверджується випискою по банківському рахунку.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати індексації, тому звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні згідно рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 за період з 28.10.2019 по 24.01.2020.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Однак, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що їх положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Натомість, спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок невиконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.06.2018 у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, від 04.12.2019 року у справі №825/742/16, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Встановлено, що індексацію позивачу виплачено на виконання рішення суду у справі №240/9405/19, тобто позивачем набуто право на отримання індексації з моменту набрання рішенням законної сили, а саме з 24.12.2019.

Суд звертає увагу, що сума індексації позивачу була присуджена судом, а звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо визначених сум.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що вказані вище положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Зазначеної позиції підтримується також Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.02.2020 у справі 240/9951/19.

Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, а відтак відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час такої затримки.

Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду у постанові від 01.03.2018 у справі №806/1551/17 та у постанові від 04.05.2018 у справі №808/858/16 від 04.05.2018 є помилковими, оскільки правовідносини у зазначених справах не є ідентичними правовідносинам у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, зважаючи на правову природу стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки виплат, суд дійшов висновку, що позов про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення в сумі 40538,27 грн. згідно рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року) за період з 28.10.2019 року до 24.01.2020 року в сумі 35983,20 грн. є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 242-246,295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос