Справа № 640/18743/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови в перерахунку пенсії відповідно до п. "а" ст. 21 Закону України "про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з урахуванням рішень Окружного адміністративного суду міста Києва в справах № 826/17250/17 та № 826/3396/17 у розмірі 80 % з урахуванням відповідних сум грошового забезпечення, зобов`язати здійснити такий перерахунок з 01.01.2018 та виплатити заборгованість за минулий період.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки не досліджено в повному обсязі всі наявні матеріали справи, що призвело до неправильного вирішення даної справи.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав правову оцінку тому факту, що у позивача вже є судові рішення згідно яких визнано право позивача на додаткові види грошового забезпечення, однак відповідач допусти протиправні дії при розрахунку пенсії з урахуванням таких судових рішень.

18 березня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Щодо заявленого представником позивача клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві, з 16.11.2016 отримував пенсію за вислугу років, з 14.11.2018 отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно з розрахунком пенсії по інвалідності від 01.09.2019 до складу сум грошового забезпечення увійшли: посадовий оклад, оклад за військове звання, процентна надбавка за вислугу років - 50 %. Жодних додаткових видів грошового забезпечення не включено.

На звернення ОСОБА_1 від 29.08.2019, листом ГУ ПФУ в м. Києві від 11.09.2019 у перерахунку пенсії відмовлено з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 103, відповідно до якої жодних інших видів грошового забезпечення, ніж ті, що враховані при перерахунку пенсії не передбачено.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог та зазначив, що питання щодо видів грошового забезпечення осіб, звільнених з військової служби, які містяться, або повинні міститись у відповідній довідці, повинно розглядатись у контексті визнання протиправними дій або бездіяльності органу, з якого особу було звільнено зі служби. Водночас, предметом даної справи є надання оцінки правомірності дій та бездіяльності ГУ ПФУ в м. Києві. Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачу без урахування положень Порядку № 45 та Постанови № 103.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, проте не підтримує доводи, викладені в оскаржуваному апелянтом рішенні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі статтею 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

В той же час, відповідно до статті 160 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо правомірності неврахування пенсійним органом певних складових грошового забезпечення, з якого здійснено обчислення пенсії, належної позивачу вже було предметом судового розгляду.

Так, за наслідками розгляду справи № 826/3396/17 за позовом ОСОБА_1 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві врахувати полковнику запасу Данильчуку Олексію Григоровичу до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, щомісячну додаткову грошову винагороду.

Окрім того, за наслідками розгляду справи № 826/17250/17 за позовом ОСОБА_1 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2018 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з включенням до складу грошового забезпечення, з якого призначається пенсія, сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової премії, винагороди за безпосередню участь в АТО допущено протиправну відмову. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок призначеної пенсії ОСОБА_1 з моменту її призначення (01.12.2016 року) з урахуванням усіх сум складових грошового забезпечення, які були йому нараховані, у тому числі одноразових додаткових видів грошового забезпечення і індексації за останні 24 місяці служби підряд перед звільненням в період з грудня 2014 року по листопад 2016 року (включно), які вказані в Довідці від 16.11.2017 № 305/816, виданої Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, та з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі: грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, винагороди за безпосередню участь в АТО, премії, - та виплатити заборгованість по пенсії, що утворилась у зв`язку з неправильним нарахуванням пенсії.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення із позовом стало неправильне, на думку позивача, виконання відповідачем зазначених вище судових рішень.

Зокрема, позивач наголошує, що на неправомірності дії відповідача щодо виплати пенсії за рішенням суду, з огляду на невідповідність дійсному разрахунку пенсії.

Тобто, спірні правовідносини стосуються стадії виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Заяву, зазначену у ч. 1 ст. 383 КАС України, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у вищезазначеній статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Таким чином, процесуальним законом передбачено певну послідовність дій, які позивачу необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаних судових рішень порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду, в порядку статті 383 КАС України, із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Отже, питання про виконання судових рішень у справах № 826/17250/17 та № 826/3396/17 не може розглядатись як новий публічно-правовий спір.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

Щодо посилань позивача на зміну пенсійним органом при здійсненні розрахунку належної позивачу пенсії відсоткового значення з 80% на 70%, колегія суддів зауважує, що такі є безпідставними, оскільки відповідно до наявних в матеріалах розрахунків пенсії вбачається, що розрахунок розміру пенсії здійснено саме з відсоткового розміру - 80% грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, проте з інших підстав.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково: необхідно змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року, зазначивши у мотивувальній частині, що підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові суду. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст підписано 22.04.2020.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В.Безименна,

А.Ю.Кучма