Справа № 760/16913/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29.01.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 2 батальйону № 3 УПП в Одеській області ДПП лейтенанта поліції Данільчука Вадима Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора роти № 2 батальйону № 3 УПП в Одеській області ДПП лейтенанта поліції Данільчука Вадима Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.01.2020 адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано постанову серії ДП18 № 589801 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 02 травня 2019 року, винесену інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Данільчуком Вадимом Михайловичем, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КпАП України у вигляді штрафу в сумі 255 гривень.

В іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.05.2019 інспектор 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенант поліції Данільчук Вадим Михайлович виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 255 гривень.

Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що 02.05.2019 о 08:15 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1 , на трасі М05 «Київ-Одеса» 441 км, рухався зі швидкістю 75 (сімдесят п`ять) км/год., швидкість руху вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості TruCam № 000524, 2010 року випуску, чим вчинено правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Так, позивач заперечує свою вину в порушенні правил дорожнього руху та зазначає, що Правил дорожнього руху він не порушував, на підтвердження чого, надав диск із відеозаписом з відео реєстратора, з якого видно, що інспектор фіксував швидкість транспортного засобу до того, як позивач перетнув дорожній знак 3.29 Обмеження максимальної швидкості, оскільки, поліцейський вийшов на дорогу для зупинки транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1 , до перетину ним знаку обмеження швидкості 50 км/год.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що інспектор фіксував швидкість транспортного засобу до того, як позивач перетнув дорожній знак 3.29 Обмеження максимальної швидкості, оскільки поліцейський вийшов на дорогу для зупинки транспортного засобу позивача, до перетину ним знаку обмеження швидкості 50 км/год. На противагу зазначеному, відповідач у справі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, тобто, як суб`єкт владних повноважень, дії якого оскаржуються позивачем, не надав суду будь-яких доказів правомірності свого рішення про притягненню позивача до адміністративної відповідальності. Суду не надано належних доказів фіксації факту порушення позивачем правил дорожнього руху 02 травня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року, затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127,статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 5 розділу ІІІ Інструкції, поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до її компетенції розгляд цієї справи; 2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Пункт 8.4 ПДР України, передбачає групи дорожніх знаків, а п. п. «в» даного пункту, зазначає, що заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», забороняє рух зі швидкістю, що перевищує зазначену на такому знаку. Згідно матеріалів справи, у даному випадку, фіксація відбувалась щодо знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості 50 км/год. (автодорога М-05 «Київ-Одеса»).

При цьому, п. п. «б» п. 12.9 ПДР України визначено, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено наданий позивачем диск із відеозаписом з відео реєстратора автомобіля, з якого вбачається, що поліцейський фіксував швидкість транспортного засобу позивача до того, як він перетнув дорожній знак 3.29 Обмеження максимальної швидкості, адже поліцейський вийшов на дорогу для зупинки транспортного засобу позивача, до перетину ним знаку обмеження швидкості 50 км/год. (а.с. 12, 34)

При цьому, суд першої інстанції констатував, що Інспектор 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області ДПП лейтенант поліції Данільчук Вадим Михайлович - відповідач у справі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, тобто, як суб`єкт владних повноважень дії якого оскаржуються позивачем, не надав суду будь-яких доказів правомірності свого рішення про притягненню позивача до адміністративної відповідальності, з огляду на що, суд дійшов висновку про те, що відповідач не надав доказів правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Щодо доводів апелянта про те, що належним відповідачем у даній справі мало бути саме Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції а не інспектор поліції, колегія суддів зазначає, що інспектор роти № 2 батальйону № 3 УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Данільчук Вадим Михайлович здійснював розгляд справи про адміністративне правопорушення та приймав оскаржувану в даній справі постанову, його дії є предметом оскарження у цьому спорі, він є уповноваженою особою органу поліції, а тому, може виступати самостійним відповідачем у справі.

У частині посилань апелянта на відмову суду першої інстанції залучити Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції до участі у справі в якості третьої особи, що, у свою чергу, на переконання апелянта, позбавило можливості надати докази на підтвердження правомірності дій поліцейського та порушення позивачем Правил дорожнього руху, адже внесення/вилучення відповідних відомостей до баз даних МВС здійснюється уповноваженими працівниками УПП в Одеській області ДПП, а не інспектором, колегія суддів враховує, що, дійсно, заявником достатньо не обгрунтовано, а судом, у даному випадку, не встановлено, що рішення в справі може вплинути на права або обов`язки Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції. Щодо неврахування наданих Управлінням доказів на підтвердження правової позиції сторони відповідача, колегія суддів враховує, що саме відповідач мав надавати докази на підтвердження правомірності своїх дій та рішення, можливо діючи через/в особі Управління, витребувавши чи отримавши такі докази та не був позбавлений права самостійно їх надати суду, проте, таким правом у встановлений судом строк не скористався.

На зважаючи на зазначене, колегія суддів приймає до уваги надані апелянтом роздруківки з файлу _С8000_0502_080653.jmf лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № ТС000524, на яких вказано дата та час - 02.05.2019 08:06:53, ідентифікація інспектора, виміряна швидкість визначеного прицілом автомобіля - 75 км/год., вимірювана дистанція (з якої відстані було здійснено замір) - 133,6 м. (а. с. 53, 94)

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що здійснивши також аналіз наданого позивачем запису з відеореєстратора автомобіля та роздруківки з лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM, слідує, що замір швидкості руху авто позивача було здійснено за 133,6 м від прибору для вимірювання швидкості, що у взаємозв`язку з записом реєстратора дає підстави стверджувати про те, що ця відстань перевищує відстань від знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості 50 км/год. до прибору вимірювання швидкості, з огляду на що, за даних обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що поліцейський зафіксував швидкість транспортного засобу позивача до того, як він перетнув дорожній знак 3.29 Обмеження максимальної швидкості. На противагу зазначеному, матеріали справи не містять інших доказів, які б давали змогу встановити протилежне. Щодо посилань в апеляційній скарзі на належність та повірку вимірювального приладу TruCAM (а.с. 95-103), колегія суддів зважає на те, що ані позивачем, ані судом не було поставлено під сумнів достовірність встановлених цим приладом показників, а позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що поліцейський здійснив замір швидкості автомобіля до початку зони дії знаку обмеження швидкості в 50 км/год, тобто, у проміжку дії знаків обмеження від 70 км/год до 50 км.год., а тому, у відповідача були відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу.

Відповідно до положень ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У частині посилань апелянта на практику у подібних правовідносинах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловлену у постанові від 26.12.2019 у справі № 724/716/16-а щодо суб`єктного складу та відповідача у справі, колегія суддів наголошує, що зазначене посилання не має враховуватись, адже у цій та наведеній справах правовідносини не є подібними, у них різних предмет спору та учасником справи не виступав поліцейський чи управління поліції, а були предметом розгляду дії/рішення державного інспектора сільського господарства, за участі третьої особи - Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області.

Крім того, апелянт наголошує на пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, на що, колегія суддів, зазначає таке.

Нормами ч. 2 ст. 286 КАС України, визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. (п. 3 ст. 288 КУпАП)

Відповідно до ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Тобто, законодавцем визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності законодавством встановлено спеціальний 10-денний строку, який обчислюється з дня винесення постанови. При цьому, пропуск такого строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Отже, законом передбачено право вибору особи, яка притягується до адміністративної відповідальності щодо порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, тобто, законом визначено два альтернативних способів оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення або до вищестоящого органу або до суду. При цьому, оскарження особою постанови до вищестоящого органу, не позбавляє її права в подальшому оскаржувати таку постанову у судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, позивач надав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначив обставини, з якими пов`язує поважність причин пропуску строку звернення до суду, а саме, подання скарги до вищестоящого органу та отримання відповіді про результати, після якої було подано позов до суду.

Тож, колегія суддів вважає, що позивачем було пропущено встановлений процесуальним законодавством 10 - денний строк на звернення до суду з позовом, проте, причини такого пропуску слід вважати поважними, адже позивач скористався наданим йому правом оскаржити постанову до вищестоящого органу, та отримавши відповідне рішення, з яким не погодився, подав в межах 10 денного строку від отримання такого листа-відповіді до суду.

Отже, в матеріалах справи не міститься беззаперечних доказів того, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому, в силу принципу презумпції невинуватості, всі сумніви у винуватості особи, що притягається до відповідальності, тлумачиться на її користь. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, є незаконною та підлягає скасуванню.

Решта тверджень та посилань в апеляційній скарзі колегією суддів не приймається до уваги через їх необгрунтованість та непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29.01.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді Кузьменко В.В.

Шурко О.І.