Справа № 200/14560/19-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року справа №200/14560/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю позивача особисто, адвоката позивача Литвиненка В.І., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Литвиненка Віталія Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 р. (у повному обсязі складено 15 січня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/14560/19-а (головуючий І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 17 грудня 2019 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив:

- визнати протиправними дії відповідача в частині визначення його страхового стажу у розмірі 26 років 9 місяців як неповного;

- визнати повним його страховий стаж у розмірі 26 років 9 місяців та таким, що дає право на пенсію на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача зробити перерахунок його пенсії, як учасника бойових дій, з моменту її нарахування 07.12.2017 року з урахуванням повного страхового стажу у розмірі 26 років 9 місяців та вже сплачених сум з виплатою компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсійних виплат у повному обсязі без обмеження строком;

- вирішити питання судових витрат (а.с. 4-7).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження заступника начальника Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яким не зараховано до загального стажу ОСОБА_1 період його роботи з 18 лютого 1992 року по 4 січня 1994 року.

Зобов`язано Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 період його роботи з 18 лютого 1992 року по 4 січня 1994 року та вжити заходи щодо перегляду нарахованої пенсії з урахуванням зазначеного періоду страхового стажу.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено (а.с. 34-37).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач має страховий стаж понад 26 років, тому відповідно до абз. 6 п. 3 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058, як учасник бойових дій, має право на призначення дострокової пенсії за віком на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність. Вказує на те, що законодавством визначено мінімальний повний страховий стаж на рівні понад 25 років, який дає право учаснику бойових дій на пенсію на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність.

Таким чином, відмовляючи у здійсненні перерахунку страхового стажу та обчисленні пенсії йому на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність з урахуванням повного страхового стажу, відповідач фактично порушує ч. 3 ст. 46 Конституції України.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги і наполягали на її задоволенні.

Представник відповідача до судового засідання не прибув, сповіщений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Клопотань не подавав. Не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, заслухав суддю-доповідача, вивчив матеріали справи. Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області 8 червня 2012 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 . Позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 9 липня 2012 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 8-9).

Позивачу з 1 грудня 2017 року як учаснику бойових дій призначено пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно його заяви від 7 грудня 2017 року. З розрахунку стажу вбачається, що загальний стаж позивача склав 26 років 9 місяців 18 днів, з яких військова служба - 5 років 9 місяців 9 днів. Період служби з 01.07.1982 року по 03.05.1984 року зараховано в трудовий стаж на умовах 1 місяць служби за три місяці (а.с. 20).

За розпорядженням заступника начальника Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (без зазначення номеру та дати видання) було зараховано до загального стажу період роботи з 8 січня 1991 року по 24 червня 1991 року як такий, що не викликає сумніву, оскільки за цей період є запис в трудовій книжці позивача, печатка, дата та номер наказів, але є виправлення. Тож вирішено дату брати по наказу. Одночасно до загального стажу відповідно до вказаного розпорядження вирішено не зараховувати період роботи позивача з 18 лютого 1992 року по 4 січня 1994 року, оскільки на цей період є запис у трудовій книжці, печатка, дата та номер наказів, але печатка не читається.

Також було зазначено, що у разі «незгоди з прийнятим рішенням» позивач має право його оскаржити протягом року з моменту прийняття рішення, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення заявника з прийнятим рішенням або в судовому порядку. При цьому суд першої інстанції зазначив, що докази направлення/вручення зазначеного розпорядження позивачеві відповідачем не надано. Зі змісту даного розпорядження неможливо встановити момент його прийняття (а.с. 28).

9 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок страхового стажу і розміру пенсії. У даній заяві позивач вказав, що вважає, що при обчисленні його страхового стажу помилково було визначено як неповний страховий стаж та просив зробити перерахунок його страхового стажу та обчислювати пенсію з урахуванням повного страхового стажу, посилаючись на норми статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що передбачають призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Позивач наголошував, що є учасником бойових дій, у зв`язку з чим має право на зниження страхового стажу при виході на пенсію за віком (а.с. 11).

У відповідь листом від 26 липня 2019 року вих. № 451/Т-0401-05 відповідач повідомив позивача, що за наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у чоловіків - 35 років , а у жінок - 30 років), мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Оскільки загальний страховий стаж позивача складає 26 років 9 місяців 18 днів, розрахунок пенсії проводиться відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 12).

Не погоджуючись з наданою відповіддю позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом (стаття 1 Закону № 1788-XII).

Умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 цього Закону.

За унормуванням статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1788) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначені особи, що належать до учасників бойових дій.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За нормами статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Положеннями статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Приписами абзацу 6 пункту 3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях, а також ті, що стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок.

Розмір пенсії за віком згідно вимог статті 27 зазначеного Закону визначається за формулою: П = Зп *Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Мінімальний розмір пенсії за віком визначається нормами статті 28 Закону № 1058-IV.

При цьому ч. 4 ст. 28 Закону № 1058 містить таке застереження: «Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом».

Оскільки позивачеві пенсія призначена безпосередньо на підставі ст. 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то неправомірні твердження відповідача щодо застосовування до нього мінімального розміру пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату призначення пенсії (1 грудня 2017 року) позивач, який має статус учасника бойових дій, досяг 55-річного віку та мав страховий стаж 26 років 9 місяців 18 днів.

Нормами ст. 16 Закону № 1788 передбачено, що військовослужбовці… мають право на пенсію: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років.

З аналогічного питання Верховним Судом сформована правова позиція в постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 295/1129/17 та від 06.11.2018 у справі № 591/3086/16-а.

Таким чином, з урахуванням наведеного, відсутні підстави для застосування ч. 1-3 статті 26.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїм розпорядженням не зарахував позивачу період його роботи з 18 лютого 1992 року по 4 січня 1994 року, оскільки на цей період є запис у трудовій книжці, печатка, дата та номер наказів, але печатка не читається.

П. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 передбачає, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З матеріалів справи вбачається, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_4 містить записи щодо роботи позивача у зазначений період (записи №№ 17, 18). Наведені записи трудової книжки про роботу позивача свідчать про зайнятість останнього за відповідною посадою. Нечіткий відтиск печатки не може бути підставою для не зарахування цього періоду до страхового стажу (а.с. 23).

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового (пільгового) стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не достеменна правильність записів у трудовій книжці. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає необґрунтованою відмову відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду з 18.02.1992 року по 04.01.1994 року.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати передбачено, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159 (далі - Порядок), для реалізації згаданого Закону.

За унормуванням ст. 1 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону № 2050-ІІІ).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткові пенсії, цільові грошові допомоги на прожиття, щомісячної державної допомоги та компенсаційних виплат.

За змістом абз. 1 п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

За частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

За таких обставин, з метою відновлення порушеного права, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов, шляхом визнання протиправним та скасування відповідного розпорядження відповідача щодо не зарахування окремого періоду роботи позивача, визнати повним страховий стаж у розмірі 26 років 9 місяців та таким, що дає право на пенсію на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність та здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до поданої ним заяви від 07.12.2017 року з урахуванням до повного страхового стажу період роботи з 18.02.1992 року по 04.01.1994 року та виплати різницю з урахуванням вже фактично сплачених сум пенсії і сплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсійних виплат.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що суд апеляційної інстанції застосував до матеріалів зведеного виконавчого провадження.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Литвиненка Віталія Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 р. - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 р. у справі № 200/14560/19-а - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження заступника начальника Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області без номеру і дати, яким не зараховано до загального стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 18 лютого 1992 року по 4 січня 1994 року.

Визнати повним страховий стаж ОСОБА_1 у розмірі 26 років 9 місяців 18 днів та таким, що дає право на пенсію на рівні прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, що втратили працездатність.

Здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до поданої ним заяви від 09.07.2019 року з зарахуванням до повного страхового стажу періоду роботи з 18.02.1992 року по 04.01.1994 року та виплати різницю з урахуванням вже фактично сплачених сум пенсії і сплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсійних виплат.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, але не менше строку дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.

Колегія суддів Г.М. Міронова

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко