Справа № 855/10/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 квітня 2020 року № 855/10/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Горобцова Я.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного суду Київської області, голови Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Тетяни Володимирівни про визнання дій/або бездіяльності відповідачів такими, що порушили права позивача,

в с т а н о в и в:

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного суду Київської області, голови Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Тетяни Володимирівни, в якому просить суд:

- визнати дії та бездіяльність Києво-Святошиснького районного суду Київської області та судді Києво-Святошинського районного суду Дубас Тетяни Володимирівни такими, що при розгляді адміністративної справи №2-а-5041/2011 не відбулося автоматизованого розподілу справи, відповідно до чинного на той момент Кодексу адміністративного судочинства та Законів України, дану справу розглядав неуповноважений склад суду (суддя), що є порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття протиправної постанови від 09.09.2011, та викликало порушення прав позивача ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Києво-Святошинський районний суд та суддю Дубас Тетяну Володимирівну відшкодувати моральну та матеріальну шкоду спричинену їхніми діями та/або бездіяльністю при розгляді справи №2-а-5041/2011 неуповноважений складом суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2019 року визначено підсудність зазначеної справи за Київським окружним адміністративним судом.

13 квітня 2019 року справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду і протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу передано на розгляд судді цього адміністративного суду Горобцовій Я.В.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, її подано з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Відповідно до частини першою та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зазначена норма права кореспондується зі статтею 99 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Софіївсько-Борщагівської сільської ради (справа №2-а-5041/2011)), згідно положень якої, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу позивача на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18, від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, 14 серпня 2019 року у справі №826/8986/16 та від 31 жовтня 2019 року справі №823/1915/18.

Тобто, правила строку звернення до суду, які закріплені в нормах КАС України є свого роду «фільтром», який сприяє формуванню законного і справедливого правосуддя, унеможливлюючи зловживання правом на звернення та стабілізуючи суспільні відносини. Однак неправильно застосовувати його, як перешкоду в зверненні до суду для захисту порушених прав та інтересів особи, не дозволяється.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, суд виходить з оцінки та аналізу всіх обстав наявних у матеріалах позовної заяви, із того чи мав заявник за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справи «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980, «Голдер проти Сполученого Королівства» рішення від 21.02.1975).

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» № 11681/85).

Згідно ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

В позовній заяві позивач посилається на те, що відлік шестимісячного строку звернення до суду на його думку розпочався з моменту отримання ним у відповідь на запит листа Державного підприємства «Інформаційні судові системи» від 16 жовтня 2019 року №4929/0/2-19, згідно якого в ЦБД виявлена одна судова справа Києво-Святошинського районного суду Київської області, в якій одним із учасників справи є ОСОБА_1 . Дана справа створена в АСДС 27 липня 2011 року, має унікальний номер №2-а-5041/11 (номер провадження 2-а/1015/1478/11), однак інформації щодо автоматизованого розподілу по цій судовій справі в ЦБД відсутня.

Водночас суд звертає увагу на те, що визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що початок перебігу відповідного строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. В даному випадку, законодавцем встановлена альтернативність такого обчислення, причому в одному випадку, це день об`єктивно достовірної та беззаперечної обізнаності такої особи, в іншому - суди мають виходити із періоду, з якого особа мала можливість бути обізнаним про ті обставини, що можуть впливати на порушення прав, свобод чи інтересів (умовно).

Тобто законодавець пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з не з тим, коли особа суб`єктивно з`ясувала для себе або почала усвідомлювати, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а з тим, коли вона об`єктивно повинна була дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність, що мають вплив на неї, чи мала реальну можливість дізнатися про наявність порушення раніше.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатись», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Так, зі змісту позовних вимог виходить, що в липні 2011 року ОСОБА_1 було подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позов до Софіївсько-Борщагівської сільської ради про визнання рішень сільської ради протправними та нечинними. Як зазначає позивач, в день подання ним позовної заяви, в загальній канцелярії суду була велика черга і суддя Дубас Т.В. особисто запропонувала позивачу, без черги, здати його позовну заяву на реєстрацію. В подальшому йому стало відомо, що головуючим суддею для розгляду його справи № 2-а-5041/2011 було визначено Дубас Тетяну Володимирівну . При цьому позивач у позовній заяві вказує, що у зв`язку з вказаними обставинами у нього з`явилися сумніви щодо дотримання правил автоматизовного розподілу справи.

Законодавецем чітко передбачено, що в разі, якщо особа не знала про порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

В даному випадку, починаючи з 2011 року позивач маючи об`єктивні побоювання з приводу можливого порушення його прав , мав реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення, оскільки не був позбавлений можливості здійснити для цього відповідні дії.

Так, вимогами процесуального законодавства, які були чинними на момент звернення позивача до Києво-Святошинського районного суду Київської області учасникам справи було надано право заявляти клопотання, зокрема, про витребування письмових доказів.

Більш того, частиною 4 статті 11 КАС України (в редакції від 02.04.2011 №3156- VI) було визначено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, вимогами закону на суд покладено обов`язок офіційного з`ясування обставин справи, в тому числі шляхом витребування необхідних доказів.

Також, суд звертаує увагу на те, щовідповідно до ч.ч. 2,3 ст. 71 КАС України (в редакції від 02.04.2011 №3156- VI) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов`язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 безпосередньо приймав участь у судовому засіданні 9 вересня 2011 року під час розгляду справи №2-а-5041/2011 Києво-Святошинським районним судом Київської області та прийнятт рішення.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач мав достатньо можливостей дізнатися про порушення свої прав з моменту виникнення у нього сумнівів щодо законності розгляду справи 2-а-5041/2011 суддею Києво-Святоинського районного суду ДубасТ.В. , тобто значно раніше, ніж у 2019 році.

Разом з тим, в даному випадку ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття дізнався про порушення прав і отримав докази відповідного порушення. Оскільки при врахуванні дотримання сторонами процесуальних строків звернення суди мають виходити із періоду, з якого особа мала можливість бути обізнаним про ті обставини, що можуть впливати на порушення прав, свобод чи інтересів.

Посилання позивача, на те, що ним неодноразово вчинялися спроби з метою отримання достовірної інформації чи відбувався автоматизований розподіл справ у Києво-Святошинському районному судді в 2011 році, шляхом подання відповідних звернень до ДСА України та ДП «Інформаційні судові системи», судом не приймаються до уваги, оскільки в підтвердження зазначених обставин позивачем не надано суду жодного належного доказу. Так, до матеріалів позовної заяви додано лише лист Державного підприємства «Інформаційні судові системи» від 16 жовтня 2019 року №4929/0/2-19. Позаяк, в разі допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо ненадання відповіді на інформаційні запити особа не позбавлена права звернутися до адміністративного суду з відповідним позовом.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений строк на звернення до адміністративного суду для оскарження дій відповідачів.

Жодних належних та допустимих доказів щодо наявності обставин, які не залежали б від волі позивача та були перешкодою для своєчасного звернення за судовим захистом, суду не надано, та відповідно судом не встановлено наявність об`єктивних перешкод для подання адміністративного позову у встановлений процесуальним законодавством строк.

Крім того, при подачі позову судовий збір сплачено не у повному розмірі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.).

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону № 3674-VI У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Зі змісту позовної заяви виходить, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, до кожного з визначених ним відповідачів окремо, а саме:

- визнання дії та бездіяльність Києво-Святошиснького районного суду Київської області такими, що при розгляді адміністративної справи №2-а-5041/2011 не відбулося автоматизованого розподілу справи, відповідно до чинного на той момент Кодексу адміністративного судочинства та Законів України, дану справу розглядав неуповноважений склад суду (суддя), що є порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття протиправної постанови від 09.09.2011, та викликало порушення прав позивача ОСОБА_1 ;

- визнати дії та бездіяльність судді Києво-Святошинського районного суду Дубас Тетяни Володимирівни такими, що при розгляді адміністративної справи №2-а-5041/2011 не відбулося автоматизованого розподілу справи, відповідно до чинного на той момент Кодексу адміністративного судочинства та Законів України, дану справу розглядав неуповноважений склад суду (суддя), що є порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття протиправної постанови від 09.09.2011, та викликало порушення прав позивача ОСОБА_1 .

Отже, при зверненні до суду з даним позовом розмір судового збору повинен складати 840,80 грн. за кожну вимогу немайнового характеру, що в сумі становить 1 681,60 грн. Тобто, в сумі позивачу необхідно було сплатити 1 681,60 грн. судового збору за звернення з даним адміністративним позовом до суду.

Оскільки, в матеріалах справи міститься квитанція про сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн., тому позивачу необхідно доплатити судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Виклад позивачем в прохальній частині позовної заяви зазначених вимог, як одну позовну вимогу, не може свідчити проте, що вони є взаємопов`язаними. Вимогами закону чітко встановлено, що у разі подання до адміністративного суду позову, який містить кілька вимог немайнового характеру, належить сплатити судовий збір за кожну з вимог.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо необхідності залишення даної позовної заяви без руху з наданням часу ОСОБА_1 для подачі обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду або надати суду докази, які підтверджують звернення до суду з даним позовом в межах строку, встановленого КАС України, а також для подання до суду документа про доплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

Суд звертає увагу позивача на те, що інформація щодо реквізитів сплати судового збору за подання позовних заяв до Київського окружного адміністративного суду є загальнодоступною, оприлюднена на офіційному веб-порталі "Судова влада України" за інтернет-адресою http://adm.ko.court.gov.ua/sud1070/gromadyanam/tax/, а також розміщена на інформаційних стендах Київського окружного адміністративного суду.

Принагідно суд зауважує, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31) зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи «Креуз проти Польщі», що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти («Kreuz v. Poland» № 28249/95).

Отже, встановлюючи конкретні вимоги до змісту та форми позовної заяви, а також до документів, які мають бути до неї додані, КАС України при цьому покладає обов`язок на суд перевірити виконання позивачем цих вимог та прийнятності позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі. Позаяк, законодавством чітко встановлено наслідки невиконання таких вимог, а саме постановлення судом ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 243, 248 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного суду Київської області, голови Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Тетяни Володимирівни про визнання дій/або бездіяльності відповідачів такими, що порушили права позивача.

Встановити позивачу десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цією ухвалою, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Я.В. Горобцова