Справа № 160/340/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2020 року Справа № 160/340/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Дніпровська міська рада про скасування податкових повідомлень-рішень, -
В обґрунтування позову позивач зазначив, що податок визначений у податкових повідомленнях-рішеннях був нарахований на наступні об`єкти нежитлової нерухомості: нежитлові приміщення загальною площею 5111,20 кв.м., які розташовані за адресою: м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 3 приміщення №1а (загальною площею 637,3 кв.м.), приміщення №2001 (загальною площею 951,5 кв.м.), приміщення №7002 (загальною площею 167,1 кв.м.), приміщення №7001 (загальна площа 955,9 кв.м.), приміщення №4006 (загальна площа 180 кв.м.), приміщення №VІІІ (загальна площа 53,9 кв.м.), приміщення №3002 (загальна площа 179,5 кв.м.), приміщення №5002 (загальна площа 171,4 кв.м.), приміщення №6002 (загальна площа 167,4 кв.м.), приміщення №7002 поз. 19-34 (загальна площа 665 кв.м.), приміщення №ІІ пз 19-23, 25, 26 (загальна площа 35,6 кв.м.), приміщення №7104 (загальна площа 36,9 кв.м.), приміщення №7101, 7102, 7103 (загальна площа 107,4 кв.м.), приміщення №7105 (загальна площа 15,5 кв.м.), приміщення №1001-б (загальна площа 225,4 кв.м.), приміщення №1001-а (загальна площа 76,1 кв.м.), приміщення №1001 (загальна площа 432,3 кв.м.) та паркувальні місця №41 (загальна площа 13,6 кв.м. ), № 70 (загальна площа 14,1 кв.м.), №23 (загальна площа 10 кв.м.) та №71 (загальна площа 15,3 кв.м.).
Позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями оскільки відповідно до підпункту "г" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Позивач зазначає про те, що на теперішній час ОСББ «Славія» не виконано рішення суду та не усунені перешкоди в здійснені права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, у зв`язку з чим позивач обмежений в праві власності щодо них та не може їх використовувати за цільовим призначенням, здавати в оренду, продати чи будь - яким іншим способом відступити або передати право власності на них, що виключає їх оподаткування.
Також позивач посилається на те, що оскаржувані рішення були прийняті 11 липня 2019 року, а отримані позивачем лише 19 липня 2019 року, хоча відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України рішення мали бути надіслані (вручені) платнику податків до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
Ухвалою суду від 24 березня 2020 року до участі в адміністративній справі №160/340/20 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Дніпровську міську раду.
02 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що вичерпний перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (зокрема наведений позивачем пункт «ґ», підпункту 266.2.2, пункту 266.2, ст. 266 ПКУ) свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті наведеної статті передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування зазначеним податком, тому кожен з цих випадків не підлягає розширеному тлумаченню.
Така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом, що житлова нерухомість непридатна для проживання, має бути визнана такою рішенням сільської, селищної, міської ради.
Однак, оскільки жодних рішень сільської, селищної, міської ради щодо непридатності вказаних об`єктів не приймалось то, відповідно, належні позивачу об`єкти нерухомості підлягають оподаткуванню, а позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з фізичних осіб як власник об`єктів нежитлової нерухомості.
Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
приміщення №1а (загальною площею 637,3 кв.м.);
приміщення №2001 (загальною площею 951,5 кв.м.),
приміщення №7002 (загальною площею 167,1 кв.м.),
приміщення №7001 (загальна площа 955,9 кв.м.),
приміщення №4006 (загальна площа 180 кв.м.),
приміщення №УІІІ (загальна площа 53,9 кв.м.),
приміщення №3002 (загальна площа 179,5 кв.м.),
приміщення №5002 (загальна площа 171,4 кв.м.),
приміщення №6002 (загальна площа 167,4 кв.м.),
приміщення №7002 поз. 19-34 (загальна площа 665 кв.м.),
приміщення №ІІ пз 19-23, 25, 26 (загальна площа 35,6 кв.м.),
приміщення №7104 (загальна площа 36,9 кв.м.),
приміщення № №7101, 7102, 7103 (загальна площа 107,4 кв.м.),
приміщення №7105 (загальна площа 15,5 кв.м.),
приміщення №1001-б (загальна площа 225,4 кв.м.),
приміщення №1001-а (загальна площа 76,1 кв.м.),
приміщення №1001 (загальна площа 432,3 кв.м.) та паркувальні місця №41 (загальна площа 13,6 кв.м. ), №70 (загальна площа 14,1 кв.м.), №23 (загальна площа 10 кв.м.) та №71 (загальна площа 15,3 кв.м.).
11 липня 2019 року відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення, згідно яких позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачуються фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме:
02 серпня 2019 року позивач надіслав скаргу до Державної фіскальної служби України на вищезазначені податкові повідомлення-рішення.
Рішенням від 30 листопада 2019 року ДПС України про результати розгляду скарги залишено без змін оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Позивач, вважаючи, що прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення є протиправними, звернувся до суду із цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 р. набрав чинності Закон України від 28.12.2014 р. №71-VIІI "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 Податкового кодексу України, введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.1, пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

Згідно з пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України до об`єктів нежитлової нерухомості відносяться будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Спірним питанням у межах правовідносин, що виникли між сторонами, є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Вичерпний перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування зазначеним податком, наведено у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Зокрема, підпунктом "ґ" зазначеної норми ПК України, до таких об`єктів належить, житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Позивач наполягає, що нерухоме майно, яке перебуває у його власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до п "ґ" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Проте, жодних доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, що належить йому на праві власності підпадає під ознаки об`єктів, які наведені в п «ґ» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, до суду позивач не надав.

Посилання позивача на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2018 року у справі №201/17321/17 безпідставні, оскільки обставини, які встановлювалися судом під час розгляду справи, носять інший характер, та судом не встановлювався факт віднесення об`єктів нерухомості, що перебувають у власності позивача, до категорії житлової нерухомості непридатної для проживання, у тому числі у зв`язку з її аварійним станом.

Суд вважає, що за відсутності доказів того, що об`єкти нерухомості, що перебувають у власності позивача, є житловою нерухомістю непридатною для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, підстави для застосування у спірних відносинах положень п «ґ» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України також відсутні. Позивач не звільняється від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо твердження позивача про порушення відповідачем строку надіслання податкових повідомлень-рішень, суд має зазначити наступне.

Відповідно до п.п.286.5 ст.286 ПКУ, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Порушення податковим органом порядку винесення позивачу податкових повідомлень-рішень (після 01 липня року базового податкового періоду) свідчить про недотримання відповідачем процедури надіслання (вручення) податкових повідомлень - рішень, встановленої ПК України, та є підставою для сплати податкового зобов`язання в більш пізній термін відповідно п.п.266.10.1. п.266.10 ст.266 ПКУ (протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення), однак, не впливає на правомірність самого податкового повідомлення-рішення та не може бути підставою для його скасування.

Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку, порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення жодним чином не впливає на його законність, так як нормами Податкового кодексу України не передбачено такої підстави для визнання податкових повідомлень-рішень незаконними.

Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 06.11.2018 по справі №808/144/18 (№К/9901/53065/18).

Крім того, відповідно до п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПКУ, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, з урахуванням строків давності, контролюючі органи мають право на нарахування фізичним особам сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що протягом судового розгляду справи відповідач довів правомірність оскаржуваних рішень.

У зв`язку з цим суд не вбачає законних підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник