Справа № 1.380.2019.006991
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.006991
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

представника відповідачів Вовк О.С.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Львівського комунального підприємства «Княже місто», Львівської міської ради, ОСОБА_5 про зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , із вимогою зобов`язати відповідачів, які є співвласниками квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштований металевий гараж, розташований в подвір`ї біля будинку АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що міжвідомча комісія Галицького району міста Львова на своєму засіданні 29.04.2014 року розглянула лист ЛКП «Снопківське» та за результатом прийняла рішення - співвласнику квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштований металевий гараж, розташований на подвір`ї біля будинку АДРЕСА_2 .

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №151 від 06.05.2014 року затверджено висновок міжвідомчої комісії про демонтаж гаража. Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_1 не виконала вимог розпорядження №151 у встановлений строк, що стало причиною звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 24.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Львівське комунальне підприємство «Снопківське», Львівську міську раду, ОСОБА_5 .

На виконання вимог частини третьої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд перевірив вказані у позовній заяві відомості про зареєстроване місце проживання відповідачів та отримав підтвердження відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області про достовірність цієї інформації.

17.01.2020 року третя особа ОСОБА_5 подав до суду письмові пояснення щодо предмету позову.

20.01.2020 року представник відповідачів подала до суду відзив на позовну заяву.

06.02.2020 року третя особа - ОСОБА_5 подав до суду письмові пояснення щодо предмету позову. У своїх поясненнях третя особа зазначив, що спірний металевий гараж збудовано самовільно відповідачами, згоди на його будівництво не надавав, без відповідної проектно-технічної документації, за відсутності дозволів відповідних служб на будівництво і на земельній ділянці, яка не була відведена у встановленому законом порядку мешканцям квартири АДРЕСА_1 для будівництва гаражу. ОСОБА_5 також відзначає, що відповідачами було здійснено перебудову існуючого дерев`яного гаражу на металевий знову ж без дозвільних документів на перебудову. Після реконструкції відповідачами замовлено технічний паспорт на металевий гараж, який виготовлено 02.09.2013 року. Третя особа в поясненнях також наголосив, що земельна ділянка, на якій самочинно збудовано гараж, у встановленому законом порядку сім`ї ОСОБА_6 у власність чи у користування для будівництва гаражу не надавалась, а згідно акту передана у спільне постійне користування сім`ї ОСОБА_6 та сім`ї ОСОБА_7 , є власністю територіальної громади м.Львова, належить Львівській міській раді.

Протокольною ухвалою суду від 27.02.2020 року було здійснено заміну третьої особи - Львівського комунального підприємства «Снопківське» на належну - Львівське комунальне підприємство «Княже місто».

Протокольною ухвалою суду від 10.03.2020 року було задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом та відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

03.04.2020 року від позивача засобами електронного зв`язку надійшло до суду клопотання про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, в якому також вказано, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради позовні вимоги підтримує повністю.

09.04.2020 року від третьої особи ОСОБА_5 засобами електронного зв`язку надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19».

Треті особи - ЛКП «Княже місто», Львівська міська рада явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили. 10.03.2020 року від ЛКП «Княже місто» та Львівської міської ради надійшли до суду заява і клопотання про розгляд справи у відсутності представників.

Вирішуючи питання про доцільність участі в судовому засіданні третьої особи ОСОБА_5 , суд враховує наступне.

У клопотанні про відкладення розгляду справи третя особа ОСОБА_5 додатково вказав, що є особою, яка досягла 60-річного віку та перебуває на самоізоляції, а тому не може прибути у судове засідання, у зв`язку із чим просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, постановою КМ України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з урахуванням змін внесених постановою КМ України від 16.03.2020 року №215) встановлено з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року на всій території України карантин, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року проведення всіх масових (культурних, розважальних, спортивних, соціальних, релігійних, рекламних та інших) заходів, у яких бере участь понад 10 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування; з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року №215 до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» внесено зміни, згідно з якими назву і текст постанови викладено в редакції «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та впроваджено ряд профілактичних і протиепідемічних заходів й запроваджено обмежувальні заходи. 25.03.2020 року відбулося засідання Кабінету Міністрів, де прийнято рішення про те, що карантин продовжено до 24.04.2020 року, а режим надзвичайної ситуації поширено на всю країну.

Водночас, з огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що у підготовчому засіданні, що відбулося 10.03.2020 року судом з`ясовувалось відношення ОСОБА_5 до позову, письмові пояснення по суті позовних вимог останній у справі надав, у даній справі судом не визнавалася обов`язкова участь ОСОБА_5 , зважаючи на строки розгляду справи та з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, задля захисту життя, здоров`я і безпеки, зокрема, учасників справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи.

Більше того, суд зважає на викладені у письмових поясненнях (від 18.02.2020 року вх.№9212) ОСОБА_5 на тривалість судового вирішення означеного спору загалом, із врахуванням різної позиції щодо юрисдикції спору та вбачає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності останнього.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 перебуває у власності Львівської міської ради.

Згідно довідки про склад сім`ї і прописки від 19.12.2019 року №4258, у квартирі АДРЕСА_3 вказаного будинку зареєстровані - гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Ухвалою 5-ї сесії 2-го скликання Львівської міської ради народних депутатів №200 від 28.09.1995 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передано у спільне постійне користування земельну ділянку, площею 560 кв.м., для обслуговування будинку АДРЕСА_2 .

На підставі вказаної ухвали зазначеним особам 31.01.1996 року видано Державний акт на право постійного користування землею.

12.08.2013 року комісією ЛКП «Снопківське» було проведено обстеження гаражу на АДРЕСА_2 та встановлено, що «у 80-х роках збудовано дерев`яний гараж із сторони подвір`я впритул до будинку і має розміри: ширина - 3,6 м., довжина - 4,9 м. Відстань від воріт гаражу до паркану будинку АДРЕСА_4 , а від стіни гаражу до паркану будинку АДРЕСА_5 », про що складено відповідний акт.

12.08.2013 року ЛКП «Снопківське» скеровано відповідачам попередження з вимогою демонтувати гараж, який розміщений біля будинку АДРЕСА_2 .

15.08.2013 року комісією ЛКП «Снопківське» складено акт про те, що мешканці квартири АДРЕСА_3 не демонтували самочинно збудований старий існуючий дерев`яний гараж у 80-х роках будівництва, який розташований впритул до будинку АДРЕСА_2 .

10.04.2014 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської ради за участю гр. ОСОБА_1 розглянуто протокол від 02.04.2014 року про адміністративне правопорушення, складений ЛКП «Снопківське» за ст.152 КУпАП та винесено постанову №31 про закриття провадження, у зв`язку із закінченням строків для притягнення до адміністративної відповідальності.

У подальшому, питання щодо самовільно влаштованого гаражу в подвір`ї будинку АДРЕСА_2 розглядалось на засіданні міжвідомчої комісії при Галицькій районній адміністрації ЛМР 29.04.2014 року, що вбачається з витягу із протоколу №14.

Вказаний висновок міжвідомчої комісії Галицького району затверджено розпорядженням голови Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2014 року №151 «Про демонтаж металевого гаражу на АДРЕСА_2 .

Згідно п.2 вказаного розпорядження, гр. ОСОБА_1 - співвласника квартири АДРЕСА_1 зобов`язано за власні кошти демонтувати самовільно влаштований металевий гараж, розташований в подвір`ї біля будинку АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи стверджується, що 28.05.2014 року ЛКП «Снопківське» скеровано відповідачу попередження із зобов`язанням, відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2014 року №151, демонтувати самовільно влаштований металевий гараж до 02.06.2014 року.

02.06.2014 року комісією ЛКП «Снопківське» з виходом на місце було складено акт про те, що громадянкою ОСОБА_1 вимоги розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР не виконано, металевий гараж на АДРЕСА_2 не демонтовано.

У позові позивачем також зазначено, що до Галицької районної адміністрації ЛМР неодноразово звертався гр. ОСОБА_5 мешканець квартири АДРЕСА_6 щодо самовільно встановленого гаражу біля вказаного будинку.

18.11.2019 року комісією ЛКП «Снопківське» з виходом за адресою АДРЕСА_7 . АДРЕСА_2 , 26 було проведено обстеження та складено акт про те, що співвласники квартири АДРЕСА_3 не виконали розпорядження №151 від 06.05.2014 року та не демонтували металевий гараж у подвір`ї по АДРЕСА_2 .

Таким чином, обгрунтовуючи право на звернення з відповідним позовом до суду, позивач посилається на Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затверджене рішенням виконкому Львівської міської ради від 01.11.2016 року №977, відповідно до якого до повноважень Галицької районної адміністрації віднесено здійснення контролю за утриманням будинків (квартир), які належать громадянам, а також прилеглих територій, розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу, тощо). Із посиланням на положення ст.ст.25, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.7 Закону України «Про основи містобудування» позивач зазначає, що позов подається на виконання делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Водночас, як на правову підставу вимоги про демонтаж гаражу, позивач посилається на ст.ст.9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст.376 ЦК України.

Так, суд, досліджуючи наявність права у позивача на звернення до суду з позовом до відповідачів про демонтаж гаражу, відзначає таке.

Відповідно до ст.40 Земельного кодексу України (надалі по тексту ЗК України), громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим кодексом.

Статтею 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальні власності, без встановлення строку.

Статтею 95 ЗК України визначено права землекористувачів, до яких, зокрема, належить право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі та споруди.

Відповідно до визначення термінів, викладених в ст.2 Закону України «Про архітектурну діяльність», архітектурна діяльність - діяльність по створенню об`єктів архітектури, яка включає творчий процес пошуку архітектурного рішення та його втілення, координацію дій учасників розроблення всіх складових частин проектів з планування, забудови і благоустрою територій, будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту) будівель і споруд, здійснення архітектурно-будівельного контролю і авторського нагляду за їх будівництвом, а також здійснення науково-дослідної та викладацької роботи у цій сфері.

Згідно ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно із ст.4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», об`єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об`ємно-просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об`єктів будівництва, що визначаються відповідно до: у населених пунктах - меж населених пунктів, їх функціональних зон (сельбищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні.

Об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про основи містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (ч.3 ст.28 цього Закону). Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (ч.4 ст.28 цього Закону).

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1)території загального користування: а)парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б)пам`ятки культурної та історичної спадщини; в)майдани, площі, бульвари, проспекти; г)вулиці , дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ)пляжі; д)кладовища; е)інші території загального користування; 2)прибудинкові території; 3)території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4)території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 року №76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 року за №927/11207, визначено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Відповідно до визначень, наданих в чинному законодавстві (у тому числі, в Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку») багатоквартирним будинком є житловий будинок, в якому розташовано три і більше квартир.

Тиким чином, суд зауважує, що з аналізу норм законодавства випливає, що органи місцевого самоврядування уповноважені здійснювати державний контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності стосовно об`єктів капітального будівництва, дотримання вимог благоустрою населених пунктів стосовно тимчасових споруд, які розміщені на ділянках загального користування, прибудинкових територіях.

Як уже зазначалось вище, відповідачі є законним користувачами земельної ділянки, площею 560 кв.м., для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, виданим на підставі ухвали 5-ї сесії 2-го скликання Львівської міської ради народних депутатів №200 від 28.09.1996 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Як з`ясовано судом із матеріалів справи, що також підтвердили представник відповідачів та третя особа - ОСОБА_5 у під час розгляду справи, будинок АДРЕСА_2 є двоквартирним, співвласниками квартири АДРЕСА_8 є АДРЕСА_9 .

Відповідно до акту передачі будинку АДРЕСА_2 , затвердженого директором ЛКП «Снопківське» 30.08.2016 року, ЛКП «Снопківське», на балансі якого знаходився будинок АДРЕСА_2 передано співвласникам будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідно до технічного паспорту, виданого 02.09.2013 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», гараж по АДРЕСА_2 не має фундаменту, отже, суд, позитивно оцінюючи доводи представника відповідачів, наголошує, що гараж є тимчасовою спорудою, а не капітальним будівництвом.

Відповідно, на правовідносини щодо тимчасової споруди біля будинку АДРЕСА_2 не можуть застосовуватися норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність», як це вказує позивач, а також Закону України «Про благоустрій населених пунктів», оскільки його дія не поширюється на земельні ділянки, які надані фізичним особам у постійне користування.

Тож, оскільки спірний гараж є тимчасовою спорудою, розміщений на земельній ділянці, яка передана в постійне користування фізичним особам, на врегулювання відносин користування такою ділянкою та контролем за її використанням, шляхом пред`явлення вимоги про демонтаж споруди не поширюються повноваження органів місцевого самоврядування, а саме позивача - Галицької районної адміністрації Львівської міської ради.

Суд погоджується із твердженнями представника відповідачів, позаяк, посилаючись на положення ст.376 ЦК України, відповідно до якої житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотним порушенням будівельних норм та правил; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок, позивач повинен був належно встановити особу, яка здійснила самочинне будівництво спірного гаражу.

Адже, виходячи з аналізу норм ст.376 ЦК України, обов`язок демонтажу самочинного будівництва лежить виключно на особі, яка здійснила це самочинне будівництво або за її рахунок.

Наведене кореспондує і ч.2 ст.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», а саме: позов може бути пред`явлений до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення».

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують правомірність вимог, які зобов`язують саме відповідачів знести об`єкт самочинного будівництва.

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописки, виданої ЛКП «Снопківське» засвідчено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_10 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 1991, 1992, 1993 роках, відповідно. Квартира АДРЕСА_1 Лижв`ярській належить відповідачам на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності Г-00807, виданого 02.06.1995 року.

На вимогу суду, представником позивача не було надано жодних доказів, обґрунтованих пояснень чи будь-яких спростувань з приводу суперечностей, чому саме позивачем зобов`язано одного із чотирьох співвласників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за власні кошти демонтувати гараж, яким саме методом (щодо обрання конкретної особи) було визначено останню.

Суд відзначає, що відповідно до акту обстеження існуючого дерев`яного гаражу на АДРЕСА_2 , складеного комісією ЛКП «Снопківське» 12.08.2013 року, «дерев`яний гараж збудований приблизно у 80-х роках зі сторони подвір`я впритул до будинку».

Таким чином, вказане підтверджує, що спірний гараж споруджено всередині 80-х років, тобто, до того моменту, як відповідачі почали проживати та набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачами фактично не могло бути здійснено спорудження гаражу.

Тому, суд вважає, що позивач належним чином не дослідив та не вжив заходів щодо з`ясування коли та ким був споруджений спірний гараж, чи існував гараж на час надання відповідачам права користування земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно посилання позивача та третьої особи на протокол №11 про адміністративне правопорушення за ст.152 КУпАП від 02.04.2014 року, складений на співвласника будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , провадження у справі за результатами його розгляду яке закрито, як на підставу для наявності підстав для демонтажу самовільно збудованого гаражу є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Разом з тим, згідно ч.1 ст.376 Цивільного кодексу України, будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Суд наголошує, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

В даній справі судом подібних обставин, які передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України для знесення самочинно збудованого об`єкта не встановлено, в зв`язку з чим підстави для зобов`язання відповідачів здійснити знесення такого самочинно збудованого об`єкта відсутні.

Також, зазначене вказує на те, що відповідна вимога позивача свідчить про недостатнє обґрунтування його рішення щодо демонтажу гаражу, а отже, про ознаки протиправності при реалізації його дискреції.

Суд звертає увагу на те, що в п.49 рішення в справі «Волохи проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів», а «надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення». У п.81 рішення в справі «Мелтекс ЛТД та Месроп Мовсесян проти Вірменії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «національне законодавство має забезпечувати належний рівень правового захисту від свавільних втручань органів влади у права, гарантовані Конвенцією. У справах, що впливають на основоположні права виникне суперечність принципу верховенства права одному з фундаментальних принципів демократичного суспільства, що втілений у Конвенції, якщо правовий розсуд, наданий органам виконавчої влади, буде необмеженим. Тому, закон повинен достатньо чітко визначати межі такого розсуду та спосіб його застосування». Таку ж позицію Суд висловив і у п.30 рішення в справі «Маестрі проти Італії».

Однак, орган місцевого самоврядування не навів достатнього обґрунтування своєму рішенню про демонтаж гаражу/споруди, на противагу можливості продовження його/її розміщення, що не може вважатися свідченням належної реалізації його дискреції, без допущення при цьому свавілля.

Крім того, звертає увагу на те, що вимога про демонтаж, має своїм наслідком втручання в майнові інтереси особи щодо мирного володіння майном (що за сукупності певних обставин є допустимим). А саме, існує вимога про узгодження відповідних дій і рішень (щодо втручання), зокрема, із принципом пропорційності.

Суд відзначає, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В усталеній практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес АД проти Болгарії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») напрацьовано ряд критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно суспільний (публічний) інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям, й порушення ст.1 Першого протоколу має місце, якщо не буде дотримано хоча б одного критерію.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип же пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

У даному випадку, суд констатує, що позивачем (як суб`єктом владних повноважень) не доведено підставності й обґрунтованості втручання в майнові інтереси відповідачів, з урахуванням принципу пропорційності та не наведено достатнього й переконливого виправдання необхідності вжиття саме таких заходів, про які просить у позові (демонтажу споруди).

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не засвідчують обґрунтованість вимог, з якими звернувся до суду позивач.

Отже, враховуючи вищезазначені норми, суд дійшов висновків, що правова позиція позивача є, такою, що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує відповідачів у законодавчо встановленому праві, покладаючи на них надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності/недоведеності їх вини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, аргументи й доводи сторін, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати з відповідачів не належить стягувати.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Львівського комунального підприємства «Княже місто», Львівської міської ради, ОСОБА_5 про зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.04.2020 року.