Справа № 280/1154/20
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 квітня 2020 року Справа № 280/1154/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 23.01.2019 року по день фактичної виплати, викладу у листі № 6563 від 20.12.2019 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 23.01.2019 року по день фактичної виплати шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12-місячного грошового забезпечення перед звільненням;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 3500, 00 грн. (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2019 за № 18 був звільнений з військової служби у запас. Однак, в період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилося не в повному обсязі, а також не було виплачено додаткову відпустку як учаснику бойових дій. Вважаючи дії військової частини НОМЕР_2 протиправними ОСОБА_1 звернувся до суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2019 року по справі № 280/1629/19 вирішено, зокрема, зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 01 листопада 2018 року. Рішення набрало законної сили 26.09.2019. Також, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі № 280/3034/19 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 січня 2019 року. Рішення набрало законної сили 14.11.2019. Зазначає, що 10.12.2019 він звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 21.03.2018 по день фактичної виплати (листопад 2019 року). Листом № 6563 від 20.12.2019 відповідачем повідомлено позивача про те, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Ухвалою суду від 24.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/1154/20.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 13.03.2020 надавши до суду відзив на позовну заяву (вх.№ 11875), відповідно до якого зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. У зв`язку з викладеним, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дана справа є справою незначної складності, та згідно статей 257, 263 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого статтею 258 КАС України.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .

Позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23 січня 2019 року №18 позивач був звільнений з військової служби у запас за п. 2 пп. «к» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2019 №18 позивач виключений зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.

ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 із заявою від 13.03.2019 року, в якій зазначив, що у період з 01.01.2014 по 23.01.2019 нарахування грошового забезпечення проводилось не в повному обсязі, оскільки за цей період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація, у зв`язку з чим просив провести розрахунок суми індексації грошового забезпечення за вказаний період, а також надати розрахунок заборгованості суми індексації за вказаний період.

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 із заявою від 13.03.2019, в якій просив здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по січень 2019 року, надати довідку про розмір отриманого грошового забезпечення за весь час служби до 23.01.2019 та вказати при цьому суму виплаченої індексації грошового забезпечення.

Військова частина НОМЕР_2 листом від 25.03.2019 №1736 повідомила позивача, що індексація за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року, та з 01 листопада 2018 року по 23 січня 2019 року виплачена позивачу в повному обсязі. Щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року відповідач повідомив, що Порядок №1078 не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. Також у відповіді посилається роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року №248/3/9/1/2, згідно яких індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого роз`яснення. Зазначено, що вимога про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за вказаний період не підлягає задоволенню.

Не погодившись із діями військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2019 по справі № 280/1629/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019, адміністративним позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 задоволено у повному обсязі:

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 01 листопада 2018 року.

В подальшому, 27.06.2019 року позивач звернувся з заявою до відповідача про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 23.01.2019.

Листом № 2915 від 12.06.2019 відповідач повідомив позивача про те, що грошова компенсація, як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки. ОСОБА_1 не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки ч. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі № 280/3034/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 задоволено у повному обсязі:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 січня 2019 року.

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 січня 2019 року.

На звернення ОСОБА_1 листом від 20.12.2019 за № 6563 відповідачем повідомлено позивача про неможливість нарахування та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.01.2019 по фактичний день виплати на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/1629/19 та № 280/3034/19.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. (…).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

За матеріалами справи позивач був звільнений 23.01.2019, а належні до виплати суми визначені судовими рішеннями від 01.08.2019 у справі № 280/3034/19 та від 18.06.2019 у справі № 280/1629/19, тобто після звільнення позивача.

Таким чином, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.08.2019 по справі № 802/2360/17-а (адміністративне провадження № К/9901/62312/18).

Також, Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008 затверджено «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Вказаним «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст. 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.01.2020 по справі № 560/2342/19 (адміністративне провадження № К/9901/1886/20).

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Доводи позивача не приймаються судом до уваги виходячи з вищезазначеного.

Приписами ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні заявлених позовних вимог, відповідно до вимог ст. 139 КАС України, питання щодо судових витрат судом не вирішувалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 77, 132, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 21.04.2020.

Суддя М.С. Лазаренко