Справа № 160/4305/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 квітня 2020 р. Справа № 160/4305/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турова О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якій позивачі просять:

- визнати рішення державного кадастрового реєстратора Вакуліч Т.О. від 17 лютого 2020 року №РВ-020 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відо мостей (змін до них) до Державного земельного кадастру протиправно;

- зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень Головне управління Держгеокадаст ру у Дніпропетровській області протягом одного місяця з дня набрання чинності судовим рі шенням у цій справі внести в установленому законом порядку до Державного зе мельного кадастру відомості щодо земельної ділянки площею 8,410 гектарів, яка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділян ку серії ЯА №172881, виданого 27 жовтня 2006 року головою Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області;

- визнати рішення державного кадастрового реєстратора Вакуліч Т.О. від 17 лютого 2020 року №РВ-020 про відмову ОСОБА_2 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру протиправною;

- зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень Головне управління Держгеокадаст ру у Дніпропетровській області протягом одного місяця з дня набрання чинності судовим рі шенням у цій справі внести в установленому законом порядку до Державного зе мельного кадастру відомості щодо земельної ділянки площею 8,410 гектарів, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №172879, виданого 27 жовтня 2006 року головою Синельни ківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області;

- визнати рішення державного кадастрового реєстратора Шудєгової Н.А. від 18 лютого 2020 року №РВ-20 про відмову ОСОБА_3 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру протиправною;

- зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень Головне управління Держгеокадаст ру у Дніпропетровській області протягом одного місяця з дня набрання чинності судовим рі шенням у цій справі внести в установленому законом порядку до Державного зе мельного кадастру відомості щодо земельної ділянки площею 8,410 гектарів, яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №172880, виданого 27 жовтня 2006 року головою Синельниківської район ної державної адміністрації Дніпропетровської області;

- визнати рішення державного кадастрового реєстратора Шудєгової Н.А. від 17 лютого 2020 року №РВ-020 про відмову ОСОБА_4 у внесенні відо мостей (змін до них) до Державного земельного кадастру протиправною;

- зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень Головне управління Держгеокадаст ру у Дніпропетровській області протягом одного місяця з дня набрання чинності судовим рі шенням у цій справі внести в установленому законом порядку до Державного зе мельного кадастру відомості щодо земельної ділянки площею 8,410 гектарів, яка належить ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право власності на земель ну ділянку серії ЯА №172878, виданого 27 жовтня 2006 року головою Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160,161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

При вирішенні питання про відкриття провадження у цій справі встановлено, що позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, з огляду на таке.

З матеріалів позовної заяви слідує, що позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірними рішеннями державних кадастрових реєстраторів безпідставно відмовлено у внесенні до Державного зе мельного кадастру відомостей щодо земельних ділянок, які належать позивачам на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯА №172881, серії ЯА №172879, серії ЯА №172880 та серії ЯА №172878, виданих 27 жовтня 2006 року головою Синельни ківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, з посиланням на те, що згідно з Книгами записів реєстрації державних актів на право власності на землю записи про реєстрацію цих державних актів відсутні, оскільки пунктом 70 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051, яким визначено вичерпний перелік підстав для відмови у внесенні відомостей до Державного зе мельного кадастру, такої підстави для відмови у вчиненні цих дій не передбачено. При цьому в Державних актах на право власності на земельну ділянку серії ЯА №172881, серії ЯА №172879, серії ЯА №172880 та серії ЯА №172878, виданих 27 жовтня 2006 року головою Синельни ківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, міститься запис про те, що вони були зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№00215-5, 00215-3, 00215-4 та 00215-2. Водночас, за чинним на час видачі вищевказаних Державних актів на право власності на земельну ділянку законодавством видача таких державних актів та проведення їх державної реєстрації покладалася саме на державного реєстратора, тому позивачі не повинні зазнавати будь-яких негативних наслідків через можливе не вчинення ним таких дій. Разом з тим, оскаржувані рішення державних кадастрових реєстраторів призвели до порушення законних прав та інтересів позивачів, як власників вищевказаних земельних ділянок, щодо внесення стосовно них відомостей до Державного земельного кадастру, а також щодо отримання ОСОБА_1 земельної ділянки, належної його матері ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділян ку серії ЯА №172881, виданого 27 жовтня 2006 року головою Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, у власність в порядку спадкування за законом.

Так, з оскаржуваних рішень державних кадастрових реєстраторів від 17 лютого 2020 року №РВ-020, №РВ-020 та №РВ-020 і від 18 лютого 2020 року №РВ-20, слідує, що однією з підстав для відмови у внесенні до Державного зе мельного кадастру відомостей щодо земельних ділянок за заявами позивачів стала невідповідність поданих документів законодавству, а саме: відсутність у Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю записів про реєстрацію Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯА №172881, серії ЯА №172879, серії ЯА №172880 та серії ЯА № 172878 , виданих 27 жовтня 2006 року.

Таким чином, відмовляючи у внесенні до Державного зе мельного кадастру відомостей щодо земельних ділянок за заявами позивачів, відповідач фактично поставив під сумнів чинність вищевказаних Державних актів на право власності на земельну ділянку.

Отже, задля вирішення заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовних вимог, в тому числі щодо зобов`язання відповідача внести до Державного зе мельного кадастру відомості щодо земельних ділянок площею 8,410 гектарів, які належать ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Державних актів на право власності на земель ну ділянку серії ЯА №172881, серії ЯА №172879, серії ЯА №172880 та серії ЯА №172878, відповідно, виданих 27 жовтня 2006 року головою Синельни ківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, слід встановити чинність цих Державних актів, з огляду на твердження відповідача про відсутність їх державної реєстрації в Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>».

З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, що виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як слідує з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо зобов`язання останнього внести до Державного земельного кадастру відомості щодо земельних ділянок, які, за твердженням позивачів, належать їм на підставі державних актів на земельні ділянки серії ЯА №172881, серії ЯА №172879, серії ЯА №172880 та серії ЯА №172878, виданих 27 жовтня 2006 року головою Синельни ківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, фактично направлені на встановлення чинності (дійсності) цих державних актів, чинність яких поставлена під сумнів оскаржуваними рішеннями державних кадастрових реєстраторів від 17 лютого 2020 року №РВ-020, №РВ-020 та №РВ-020 і від 18 лютого 2020 року №РВ-20 через відсутність у Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю записів про реєстрацію цих Державних актів на право власності на земельну ділянку. Отже, оскаржуваними рішеннями, на думку позивачів, порушено їх право володіти та розпоряджатися землями, які належать їм на праві приватної власності.

Тобто, оскаржуючи рішення державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру, позивачі фактично просять підтвердити набуте ними право власності на земельні ділянки шляхом встановлення чинності державних актів на ці земельні ділянки.

За змістом ст.14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи ч.1, ч.2 ст.373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення цього права.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ст. 81 ЗК України).

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За змістом приписів ч.2 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об`єкти нерухомого майна.

Механізм визнання права власності на той чи інший об`єкт за певним суб`єктом визначений ЦК України.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

За правилами п.1 ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…) або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлено з метою захисту їх цивільного (речового права), а саме права володіти та розпоряджатися належним їм на праві власності майном, і вирішення цих вимог нерозривно пов`язане із встановленням (визнанням) чинності державних актів на земельні ділянки, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що такі вимоги не є публічно-правовим, не належать до юрисдикції адміністративних судів, а тому мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію щодо неналежності до юрисдикції адміністративних судів спорів відносно встановлення (визнання) чинності державних актів на земельні ділянки зроблено Великою Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019р. у справі №826/3985/17 (провадження №11-20апп19).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи характер спірних правовідносин, який є цивільно-правовим, суд доходить висновку, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства і має бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, тому у відкритті провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтями 4, 19, 170, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень і зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати позивачам разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

На виконання вимог частини 6 статті 170 КАС України роз`яснити позивачам, що розгляд такої справи віднесено до цивільної юрисдикції, тому вони можуть звернутися з даною позовною заявою до місцевого загального суду в порядку цивільно-процесуального законодавства.

Також роз`яснити позивачам, що відповідно до частини 5 статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя О.М. Турова