Справа № П/320/295/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2020 року П/320/295/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національної поліції України, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати нечинним рішення Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні виплати одноразової грошової допомоги;

- визнати дату виникнення права на отримання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не з часу звільнення 01.11.2019, а з дати встановлення інвалідності ІІ групи - 30.10.2019;

- зобов`язати Національну поліцію України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу на рахунок в Ощадбанку відповідно до статті 99 Закону України "Про Національну поліцію" - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осібна 01.01.2020 у порядку виконання судового рішення, а не за загальною чергою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, він звернувся до Національної поліції України із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі статті 97 Закону України "Про Національну поліцію". Однак, листом Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України від 27.12.2019 йому відмовлено у виплаті такої допомоги у зв`язку з тим, що випадки за яких призначається одноразова грошова допомога поліцейським, яким інвалідність встановлена до дати звільнення з поліції, будь-яким пунктом статті 97 Закону не передбачені.

Позивач вважає відмову Національної поліції України протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки відповідач, відмовляючи у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, у листі від 27.12.2019 не зазначив жодної з підстав, передбачених статтею 101 Закону України "Про Національну поліцію", за умови наявності яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що пунктом 3 частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які мають право на її отримання у випадку визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідач звертає увагу на те, що підставою для виплати спірної допомоги у даному випадку є встановлення поліцейському інвалідності протягом 6 місяців після його звільнення з поліції, внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків. Проте, позивачу встановлено інвалідність 31.10.2019, а звільнення ОСОБА_1 з поліції відбулось 04.12.2019, що на думку відповідача свідчить про те, що відсутні підстави для виплати позивачу даної допомоги.

Крім того, відповідачем подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що в провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №П/320/296/20 із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вирішуючи вказане клопотання відповідача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з автоматизованої системи діловодства спеціалізованого суду, 13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України з вимогою визнати дату виникнення права на отримання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не з часу звільнення 01.11.2019, а з дати встановлення інвалідності ІІ групи - 30.10.2019.

Вказаній справі присвоєно Єдиний унікальний номер судової справи П/320/296/20.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 відкрито провадження у справі №П/320/296/20 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (суддя Щавінський В.Р.).

Однак, з автоматизованої системи діловодства спеціалізованого суду вбачається, що 04.03.2020 ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду у справі №320/296/20.

Відповідно до частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами пункту 3 частини 3 статті 44 цього Кодексу учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Отже, позивач скористався своїм правом щодо залишення позову без розгляду в адміністративній справі №320/296/20.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у даній справі позовні вимоги позивача відрізняються від позовних вимог, які заявлені в адміністративній справі №320/296/20.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у справі №П/320/295/20.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №П/320/295/20 роз`єднано позовні вимоги та вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - розглядати в межах провадження адміністративної справи №П/320/295/20.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 07 жовтня 2000 року, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

04.07.2017 Національною поліцією України позивачу видано посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .

19 квітня 2019 року Військово-лікарською комісією ДУ "ТМО МВС України по Київській області" складено свідоцтво про хворобу №328/Зв з урахуванням доповнення до вказаного свідоцтва, відповідно до якого за результатами медичного огляду ОСОБА_1 встановлено про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва) із висновком непридатний до служби в поліції.

У вказаному свідоцтві зазначено, що травма - ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків; захворювання - ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №1056306, позивачу з 31.10.2019 встановлено другу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АВ №0026464, ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках з 31.10.2019 становить 70%, причина втрати професійної працездатності - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Наказом Голови Національної поліції України від 03.12.2019 №1458 о/с генерала поліції третього рангу ОСОБА_1 , помічника голови 3-го відділу Департаменту забезпечення діяльності Голови звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 04.12.2019.

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до Національної поліції України заяву (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення йому другої групи інвалідності.

Висновком Національної поліції України від 24.12.2019 відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги.

Листом від 27.12.2019 №5619/29/2/01-2018 Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України повідомив позивача про те, що Національною поліцією України затверджено висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності до дати звільнення з поліції, що не відповідає частині 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію".

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" №580-VІІ від 02.07.2015.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №4 від 11.01.2016 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за №163/28293 (далі - Порядок №4).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІІ цього Порядку №4, посадові особи органів поліції у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Підпунктом 2 пункту 4 розділу 1 Порядку № 4, зі змінами та доповненнями, передбачено, що одноразова грошова допомога призначається під час виконання службових обов`язків (пункти 3, 5 частини першої статті 97 Закону) - випадок, пов`язаний із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України;

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІI Порядку №4 для виплати ОГД у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності поліцейський подає:

1) заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням втрати працездатності чи інвалідності;

2) довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках);

3) довідку органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати (у разі отримання такої виплати);

4) копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

5) копію постанови відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

6) копії акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

7) копію посвідчення інваліда війни (за наявності);

8) копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

9) копію документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідний контролюючий орган і має відповідну відмітку в паспорті).

Засвідчення копій документів, зазначених у підпунктах 4-6, здійснює керівник установи, організації, підрозділу, що видала(в) документ. Копії документів, зазначених у підпунктах 7-9, засвідчує своїм підписом фізична особа, що подає документи, та перевіряє особа, що їх приймає.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Суд зазначає, що фактичною підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги слугував той факт, що інвалідність була встановлена позивачу поза межами шестимісячного терміну, тобто до дати звільнення з поліції.

Проте, зазначена обставина не може слугувати підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність була встановлена позивачу 31.10.2019, а звернувся він за отриманням такої допомоги 11.12.2019 після звільнення, тобто в межах строку, який визначений п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію".

Суд вважає за необхідне зазначити, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності в даному випадку є дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії.

Як встановлено судом з матеріалів справи, позивачу з 31.10.2019 встановлено ІІ групу інвалідності, тобто саме 31 жовтня 2019 року є днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивачем у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності, відповідно до положень п. 1 р. ІІ Порядку №4.

Крім того, суд зазначає, статтею 101 Закону України "Про Національну поліцію" визначений вичерпний перелік випадків, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Відмовляючи позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з призначенням ІІ групи інвалідності, відповідач не вказав жодної з зазначених вище підстав, зазначивши підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги встановлення інвалідності позивачу лише встановленням інвалідності до дати звільнення з поліції.

Отже, відповідачем у висновку від 24.12.2019, яким відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, не зазначено жодного із передбаченого випадку, який визначений статтею 101 Закону України "Про Національну поліцію".

Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності та саме через хворобу звільнено зі служби в поліції, захворювання було пов`язано з виконанням позивачем службових обов`язків.

Останнім місцем служби позивача як поліцейського є Національна поліція україни.

Вказане свідчить про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІ групи по причині захворювання, пов`язаного з виконанням ним службових обов`язків.

Таке право позивача відповідачем було порушено відмовою у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи.

Системний аналіз наведених норм зумовлює висновок суду про те, що ОСОБА_1 має право на одержання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому підпунктом (б) пункту 3 частини 1 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію".

Так, підпунктом (б) пункту 3 частини 1 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату: а саме: визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Враховуючи те, що рішення у даній справі прийнято у 2020 році, то для розрахунку розміру одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 повинно братись розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня 2020 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня 2020 року, становить 2102,00 грн.

Тому розмір одноразової грошової допомоги, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 630600,00 грн. (300 х 2102,00 грн.)

Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і майном". Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу "пропорційності" - "справедливої рівноваги (балансу)" між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок суперечності норм національного законодавства.

Отже, втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на отримання соціальної виплати не свідчить про наявність "справедливої рівноваги" між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Проте, суд звертає увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, а саме заявлені позовні вимоги з приводу визнання нечинним рішення Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні виплати одноразової грошової допомоги не відповідає вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Так, суд вказує, що деякі із встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання нечинним рішення може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним та скасування - індивідуального акта.

Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб`єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Таким чином, у тих випадках, коли предметом спору є індивідуальний акт, дія або бездіяльність позовною вимогою за правилами Кодексу адміністративного судочинства України має бути визнання такого акта, дії чи бездіяльності протиправними (недійсними, незаконними, неправомірними, скасування такого акту), а в разі оскарження нормативно-правового акта визнання його нечинним.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Аналізуючи наведені обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що заявлений адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Національної поліції України від 24.12.2019 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання Національної поліції України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 630600,00 грн.

Щодо вимоги про визнання дати виникнення права на отримання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не з часу звільнення 01.11.2019, а з дати встановлення інвалідності ІІ групи - 30.10.2019, суд зауважує, що вказані вимоги не передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Отже, дата виникнення права встановлена відповідним порядком, у зв`язку з чим позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своєї відмови у призначенні виплати одноразової грошової допомоги.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов`язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Національної поліції України від 24.12.2019 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні виплати одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Національну поліцію України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 630600,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.