Справа № 200/2443/20-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 р. Справа№200/2443/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича, розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, відповідно до якого просила суд визнати протиправною бездіяльність керівництва відповідача - військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати позивачу - ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій), за період 2017-2019 рр., яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; зобов`язати керівництво військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій), протягом 2017-2019 років, виходячи з грошового забез печення на день звільнення з військової служби 26 липня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона - ОСОБА_2 , з 04.07.2015 року по 26.07.2019 року, проходила військову службу (за контрактом) у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом №210 від 26 липня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , старшого кухаря їдальні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту і виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з військової служби та знято з котлового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач зазначає, що за час проходження військової служби, вона отримала статус учасника бойових дій, тому вважає, що на неї поширюються норми діючого законодавства стосовно надання додаткової відпустки трива лістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій.

19 лютого 2020 року, позивач звернулась з заявою до командира в/ч НОМЕР_1 , стосовно видачі розпорядження про надання довідки про використання позивачем соціальної (додат кової) відпустки передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та довідки про отримання (чи неотри мання) грошової компенсації за всі невикористані дні соціальної (додаткової) відпустки тривалістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій протягом 2017-2019 роки.

Позивач зазначає, що довідкою від 20.02.2020 р. за вих. № 130 та довідкою від 20.02.2020 р. за вих № 129, виданою за підписом командира в/ч НОМЕР_1 , позивача було повідомлено про те, що їй на підставі Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям під час особливого періоду додаткових відпусток (в т.ч. як учасникам бойових дій) припиняється, у зв`язку із чим додаткова відпустка тривалістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій, старшому солдату ОСОБА_1 , за період з 01 листопада 2017 року по 26 липня 2019 року, не надавалась, грошова компенсація за всі дні додаткової відпустки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому звернулась до суду з цим позовом та просить зобов`язати відповідача здійснити нарахування га виплату грошової компенсації.

Ухвалою від 10 березня 2020 року суд відкрив провадження в адміністративній справі, призначивши судове засідання на 30 березня 2020 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30 березня 2020 року розгляд справи відкладено на 13 квітня 2020 року.

31 березня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив відповідача на адміністративний позов, яким відповідач просить відмовити в його задоволенні.

З 09 квітня 2020 року по 13 квітня 2020 року включно суддя перебував на лікарняному, у зв`язку з чим 14 квітня 2020 року розгляд справи відкладено на 21 квітня 2020 року.

21 квітня 2020 року сторони повідомлені належним чином в судове засідання не з`явились.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 250 КАС України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошеноповне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 03.06.2019, ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

05.04.2019 року позивач уклала шлюб та взяла прізвище ОСОБА_3 , дошлюбне прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05.04.2019 року НОМЕР_5 , видане Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого солдата, старшого кухаря їдальні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 в період з 04.07.2015 року по 26.07.2019 року.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується витягом із протоколу № 11 Комісії Генерального штабу Збройних сил України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 01 листопада 2017 року та посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_6 від 28.08.2019 року.

Відповідно до наказу №210 від 26 липня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , старшого кухара їдальні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з військової служби та знято з котлового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 .

19 лютого 2020 року, позивач звернулась з заявою до відповідача, стосовно видачі розпорядження про надання довідки про використання позивачем соціальної (додат кової) відпустки, передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та довідки про отримання (чи неотри мання) грошової компенсації за всі невикористані дні соціальної (додаткової) відпустки тривалістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій протягом 2017-2019 років.

Довідкою від 20.02.2020 р. за вих. № 130 та довідкою від 20.02.2020 р. за вих № 129, виданою відповідачем, позивача було повідомлено про те, що на підставі Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям під час особливого періоду додаткових відпусток (в т.ч. як учасникам бойових дій) припиняється, у зв`язку із чим додаткова відпустка тривалістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій, старшому солдату Горбань (до 05.04.2019 р. - « ОСОБА_5 , за період з 01 листопада 2017 року по 26 липня 2019 року, не надавалась.

Довідкою від 20.02.2020 р. за вих № 129., підтверджено неотримання позивачем грошової компенсації за всі дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Відповіднодо наведеного відповідачем «Розрахунку компенсацї додаткової відпустки» сума грошової компенсацї на невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 17100,75 грн.

На момент звільнення, компенсація за невикористану додаткову відпустку трива лістю 14 діб на рік, як учаснику бойових дій позивачу за період з 01 листопада 2017 року по 26 липня 2019 року, не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідач з позовом не погоджуються у повному обсязі, наполягає на тому, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, вважає, що позивач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється. Питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби виникло під час дії особливого періоду. Разом з тим, в указаний період право на одержання додаткових видів відпустки відповідній категорії осіб, у тому числі позивача припинено.

Відповідач зазначає, що зупинення на певний період подання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати компенсацію за ці відпустки, у зв`язку з цим вважає, що слід дійти до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в указаній частині.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини справи щодо проходження військової служби позивачем в Військовій частині НОМЕР_1 , отримання позивачем статусу учасника бойових, факт не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.11.2017 року по 26.07.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.07.2019 року, визнаються відповідачем і підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Однак, як вбачається зі змісту позовних вимог та матеріалів відзиву відповідача на позовну заяву, спірними є питання щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частин першої, четвертої та тринадцятої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, військова служба є особливим видом публічної служби, а тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців.

Відтак, Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року

№ 504/96-ВР встановлені державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно ст. 4 Закону № 504/96-ВР, встановлені такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно ст. 16-2Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року№ 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України № 3551-XII, учасникам бойових дій, визначених в ст. 6 цього Закону, надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року№ 2011-XII,відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відтак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України № 2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно ст. 4 Закону України № 2011-XII, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 8 ст. 101 Закону України № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно абз. 3 ч. 14 ст. 101 Закону України № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Дослідивши обставини справи, матеріали адміністративного позову, відзив на позовну заяву, надані сторонами документи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача та задоволення позову.

Така позиція суду узгоджується з рішенням Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 року в зразковій справі № 620/4218/18.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту та відновлення своїх прав.

Однак, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства, суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Враховуючи викладене, суд вважає зазначення позивачем відповідача як «керівництво військової частини № НОМЕР_7 » некоректним, оскільки позивачем не зазначено конкретної посадової особи, з якою позивач пов`язує відновлення своїх порушених прав. Тому суд дійшов висновку, що коректним буде зазначити відповідача як Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 03.06.2019, ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України(85100, Донецька область, м. Костянтинівка, ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (85100, Донецька область, м. Костянтинівка, ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 03.06.2019, ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 )грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2017-2019 рр., яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України (85100, Донецька область, м. Костянтинівка, ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , виданий 03.06.2019, ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій), протягом 2017-2019 років, виходячи з грошового забез печення на день звільнення з військової служби 26 липня 2019 року.

Повний текст рішення складено та підписано 21 квітня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Роз`яснити сторонам, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 Кодексу адміністративного судочинства України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко