Справа № 160/11260/19
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 160/11260/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року (суддя Дєєв М.В.) у справі №160/11260/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчини певні дії,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.10.2019 р. №362-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки. 04.07.2019р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 06.11.2019р. позивачем було отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 04.11.2019р. №12-19 про те, що рішенням Державної міграційної служби України від 23.10.2019р. № 362-19, відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні. Вказане рішення позивач вважав необґрунтованим, що стало підставою звернення із позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд виходив з того, що особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У свою чергу, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

За наслідками розгляду справи суд вказав на те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позивач під час перебування в країні походження зазнавав чи буде зазнавати будь-які переслідування за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже суд дійшов висновку про те, що позивачем не було доведено обґрунтованого побоювання його переслідування в країні походження, у зв`язку з чим відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення відповідача. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що позивачем не було доведено обґрунтованого побоювання його переслідування в країні походження. З цього приводу скаржник посилається на інформацію міжнародних організацій, яка свідчить про те, що у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. З цих підстав скаржник вказує на те, що загальновідома інформація свідчить про наявність у позивача об`єктивного побоювання його можливого переслідування у країні погодження. Суб`єктивна сторона побоювань, як зазначає скаржник, полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в армії під час громадянської війни, яка засуджується міжнародним співтовариством, та не хоче вбивати мирне населення Сирії, оскільки це суперечить його внутрішнім переконанням. Через зазначені побоювання, як зазначає скаржник, йому у країні громадянської належності загрожують тортури, принижуюче гідність поводження чи покарання або навіть смерть. Отже, за позицією скаржника, ним було доведено обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість. Фактично позиція відповідача полягає у тому, що за наслідками розгляду заяви позивача ДМС України не було встановлено обставин, які б визначалися Законом як підстави для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таку позицію орган державної влади обґрунтовує тим, що за наслідками аналізу інформації, яка була надана позивачем, не було встановлено обставин, які б об`єктивно та беззаперечно свідчили про наявність для позивача загрози у країні походження.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ., є громадянином Сирійської Арабської Республіки, за етнічним походженням араб, мусульманин суніт за релігійним переконанням, не одружений.

04.07.2019р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що не може повернутися до Сирії, у зв`язку з тим, що боїться смерті, оскільки в Сирії війна, а також боїться того, що його можуть примусово забрати служити до армії, хоча він невійськовозобов`язаний, бо є єдиним сином у сім`ї.

За результатами розгляду вказаної заяви - анкети позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів ГУ ДМС в Дніпропетровській області складено висновок від 19.09.2019р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

З урахуванням інформації зазначеної у висновку ГУДМС України в Дніпропетровській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 23.10.2019р.№362-19 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі - Закон України №3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців, 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця. 1967 року, поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходитися за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Згідно з п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Отже з огляду на положення вказаних норм права, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є встановлення обставин, які об`єктивно свідчать про загрозу життю, безпеці чи свободі такій особі в країні походження.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив те, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

У свою чергу п.45 та п.66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), визначено, що особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.1 та ч. 7 ст.7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців». 1998р., факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Матеріали справи свідчать про те, що а ні в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.07.2019р., а ні під час співбесіди (протокол від 11.07.2019р.) не повідомляв уповноважений орган про наявність будь-яких фактів переслідування його чи його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім цього, під час другої співбесіди (протокол від 12.09.2019р.) позивач повідомив про те, що останній раз був у Сирії на початку літа 2017 року. Час перебування склав приблизно 3 місяці. При цьому будь-яких переслідувань, як з боку влади так і інших осіб, не зазнавав.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням обставин, які самостійно повідомив позивач, у відповідача не існувало підстав вважати доведеним об`єктивної сторони побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім цього встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Сирії, у місті Соломія в області Хама, де прожив 2-3 роки після народження, а потім із сім`єю переїхав жити до Саудівської Аравії. До Сирії позивач зі своєю сім`єю їздив щороку влітку на канікули, проте, після початку війни у Сирії перестав туди літати. В Україну позивач приїхав у 2012 році з Саудівської Аравії з метою навчання на стоматолога. з 2012р. до 22.05.2019р. навчався у навчальних закладах України у м. Львів та м. Дніпро (НУ Львівська політехніка, Львівський національний медичний університет ім..Данила Галицького, Дніпропетровський медичний інститут традиційної і нетрадиційної медицини), на канікулах часто їздив до Саудівської Аравії, також виїжджав до Лівану (транзитна країна). В Саудівській Аравії залишилися проживати батько та сестри позивача. У 2017 році позивач виїжджав до Сирії на похорони своєї матері та проживав у м. Соломії приблизно 3 місяці. У зв`язку з відрахуванням із Дніпропетровського медичного інституту традиційної і нетрадиційної медицини, за порушення умов контракту, 22.05.2019р. посвідку позивача було скасовано. Не маючи інших законних підстав на перебування в Україні та не залишивши територію України, позивач став проживати на території України нелегально.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671-VI, передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як зазначено вище, позивач 28.10.2012 р. прибув до України з Саудівськоєї Аравії легально, однак вперше із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 04.07.2019 р. Тобто позивач не звертався за міжнародним захистом майже 7 років після прибуття в Україну, а звернувся лише після того, як втратив право легального перебування в Україні.

З цього приводу суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів причини звернення позивача вказані в заяві - анкеті, та свідчить про те, що дане звернення до ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено обґрунтованого побоювання його переслідування в країні походження, у зв`язку з чим відповідачем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі позивач посилається на інформацію міжнародних організацій, яка свідчить про те, що у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Але сам факт такої ситуації в країні погодження позивача не може беззаперечно свідчити про те, що саме позивач стане жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З цих підстав суд апеляційної інстанції не погоджується з аргументами позивача про наявність підстав стверджувати щодо доведеності об`єктивного побоювання можливого переслідування позивача у країні погодження.

Суб`єктивна сторона побоювань, як зазначає позивач в апеляційній скарзі, полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в армії під час громадянської війни, яка засуджується міжнародним співтовариством, та не хоче вбивати мирне населення Сирії, оскільки це суперечить його внутрішнім переконанням. Через зазначені побоювання, як зазначає позивач, йому у країні громадянської належності загрожують тортури, принижуюче гідність поводження чи покарання або навіть смерть.

З приводу таких аргументів позивача слід зазначити те, що при звернення до органу Міграційної служби позивач зазначав, що він невійськовозобов`язана особа, оскільки він є єдиний син у сім`ї , а також те. що в нього є документ, виданий компетентним органом Сирії, який підтверджує те, що він невійськовозобов`язана особа (заява-анкета від 04.07.2019р., протокол співбесіди від 11.07.2019р.).

Отже, враховуючи те, що позивач є невійськовозобов`язаною особою, отримав підтверджуючий документ, виданий компетентним органом країни походження, аргументи позивача про те, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в армії, є безпідставними.

Дослідивши зазначені обставини справи, аргументи позивача, з якими він пов`язує незаконність та необґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі №160/11260/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України

Повне судове рішення складено 16.04.2020р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк