Справа № 520/2495/2020
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

15 квітня 2020 р. Справа № 520/2495/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Харківської області (вул. Б. Хмельницького, буд. 4,м. Харків,61050) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В :

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Прокуратури Харківської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокурора Харківської області №2217к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року адміністративний позов залишено без руху.

11.03.2020 року позивачем були усунуті недоліки по справі № 520/2495/2020.

12.03.2020 року ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); зобов`язано відповідача надати усі наявні докази з приводу обставин, викладених у адміністративному позові, а у разі невизнання адміністративного позову - подати суду у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази.

6 квітня 2020 року від відповідача надійшли заперечення на позов.

8 квітня 2020 року позивач збільшив розмір позовних вимог вимогою щодо стягнення середнього заробітку.

13 квітня 2020 року позивач відкликав заяву про збільшення розміру позовних вимог вимогою щодо стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування звільнення (заперечення Прокуратури Харківської області від 01.04.2020 № 05/2-3597-20) прокуратура області посилається на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, визначені ч. ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

За вимогами п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу, до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Оскільки ОСОБА_1 сукупно більше року обіймав посаду, що визначена п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону, наказом Прокурора Харківської області від 23.10.2014 р. № 2217к, його звільнено з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення позивача відбулося зважаючи на те, що вказані норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами. При цьому жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, не встановлено. Зокрема, ні ст. 36 КЗпП України, ні Законом не передбачено заборони звільнення керівником органу працівника під час перебування у відпустці.

Відповідно до положення ст. 61 Конституції України в частині індивідуального характеру юридичної відповідальності та ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, що була ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, щодо презумпції невинуватості, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Однак, положення вказаних статей поширюються лише на один конкретний вид юридичної відповідальності - кримінальну відповідальність.

Доводи позивача про невідповідність положень Закону нормам Конституції України (неконституційність) та застосування стосовно нього положень Конституції України безпідставні. Повноваженнями визнавати закон чи окремі його положення такими, що не відповідають Конституції України наділений єдиний орган - Конституційний Суд України.

Жодних рішень з приводу Закону України «Про очищення влади» зазначеним органом наразі не приймалось, а тому адміністративний суд може здійснювати перевірку оскаржуваного наказу лише за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у справі № 800/186/17 (постанова від 31.01.2019).

Позивач не погоджується з рішенням щодо свого звільнення, з яким його не було ознайомлено, та вважає наказ Прокурора Харківської області від 23 жовтня 2014 року № 2217к протиправним і таким, що підлягає скасуванню, а він підлягає поновленню на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова, враховуючи наступне:

- до ОСОБА_1 не було застосовано люстраційну процедуру - перевірку достовірності відповідних відомостей щодо незастосування до нього заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон);

- в п. 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону йдеться про осіб, до яких застосовується заборона, а в ч. 3 ст. 1 Закону йдеться про посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). На момент звільнення ОСОБА_1 такі посади не займав;

- пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень законодавець намагався врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. Терміновому звільненню підлягали особи, які займали посади, перелічені в частині 1 статті 3 Закону, щоб ці особи не мали можливості впливати на хід проведення люстрації. ОСОБА_1 ніякої небезпеки щодо запровадження нового Закону не ніс, він був звільнений з такої посади ще в травні 2014 року за власним бажанням і на момент звільнення з іншої посади взагалі знаходився у відпустці по догляду за дитиною;

- в частині 2 статті 36 КЗпПУ зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади», чого додержано не було;

- згідно ч. 3 ст. 40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці;

- звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу відповідно до статей 40, 41 КЗпПУ розцінюється як вид стягнення, передбачений ст. 147 КЗпПУ. Натомість, позивач працював чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконував розпорядження власника або уповноваженого ним органу;

- застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» порушує принцип юридичної визначеності, згідно з яким громадяни повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими;

- при прийнятті оскаржуваного рішення не були враховані задекларовані в ч. 2 ст. 1 Закону мета та принципи очищення влади, оскільки при застосуванні заходів відповідальності до ОСОБА_1 у вигляді звільнення, не було встановлено його причетності до дій, що спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. В основу рішення відповідача про звільнення було фактично покладено принцип винуватості позивача;

- рішення Прокурора Харківської області про звільнення ОСОБА_1 обмежило його права і свободи, закріплені в ст. 8 Конституції України;

- звільнення позивача з займаної посади на підставі рішення відповідача порушує його право на працю та доступ до державної служби (ст.ст. 38, 43 Конституції України), оскільки він не лише був позбавлений роботи на певній посаді, а також щодо нього було встановлено заборону обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади;

- позивач не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника прокурора Харківської області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення (ст.ст. 21, 24, 58, 61, 62 Конституції України);

- застосування до позивача заборони, встановленої в Законі України «Про очищення влади», призвело до порушення прав позивача, що закріплені в Загальній декларації прав людини та Міжнародному пакті про економічні соціальні та культурні права;

- при прийнятті оскаржуваного рішення було проігноровано визначені міжнародною спільнотою принципи проведення люстраційних процесів. Сам по собі факт зайняття певної посади розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу індивідуалізації вини.

- позивача було звільнено на підставі норм Закону, які не відповідають принципу юридичної визначеності, що є неприпустимим відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка має застосовуватись судами України як джерело права.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч 2 ст. 5 Закону, Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Частиною 6 статті 5 Закону передбачена наступна черговість перевірки: 1) Міністра юстиції України, посадових і службових осіб Міністерства юстиції України, керівників, посадових і службових осіб органів, визначених пунктом 1 частини другої цієї статті;

2) керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону;

3) заступників керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) органів та осіб, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону;

4) інших осіб, зазначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України

На виконання зазначених вимог, відповідно до черговості здійснення перевірки, передбаченої Законом, Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 16.10.2014 року № 1025-р, яким затверджено План проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади». Згідно цього Плану, перевірка стосовно прокурорів, перших заступників та заступників прокурорів прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (на правах обласних), міських, районних, міжрайонних, районних у містах та військової прокуратур, проводиться в період березень - травень 2015 р.

При цьому, керівник органу або голова суду відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі або суді з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим Законом.

Судом встановлено, що Прокуратурою Харківської області з метою виконання Закону України «Про очищення влади», відповідно до Порядку проведення перевірки № 563, та згідно з Планом проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 1025-р, прийнято Розпорядження від 10.04.2015 р. № 42р «Про проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Цим розпорядженням було затверджено Графік надання до відділу роботи з кадрами прокуратури області заяв, передбачених Законом України «Про очищення влади» та Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Згідно Графіку, перевірка заступників прокурорів районних у містах прокуратур, а саме Жовтневого району міста Харкова, проводилась до 21 травня 2015 року.

Таким чином, встановлено, що відповідними нормативними актами було передбачено строки, порядок, рішення та дії посадових осіб регіональних органів Прокуратури України, які здійснювали перевірку стосовно посадових та службових осіб прокуратури Харківської області.

Судом встановлено, що в порушення зазначених нормативно-правових актів прокуратурою Харківської області перевірка стосовно позивача, який на момент звільнення займав посаду заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова, не проводилась. До ОСОБА_1 було безпідставно застосовані положення п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про очищення влади» з огляду на таке.

В п. 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону йдеться про осіб, до яких застосовується заборона, а в ч. 3 ст. 1 Закону йдеться про посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).

Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»).

Така заборона носить імперативний характер, але вона повинна відповідати основним засадам очищення влади з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, при застосуванні до ОСОБА_1 заходів у вигляді звільнення, не було встановлено його причетності до дій, що спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ІІА № НОМЕР_1 , за обліками МВС громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецка Донецької області України, на території України, станом на 25.02.2020 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Крім того, ОСОБА_1 було звільнено не з посади заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, як того вимагає ч. 1 ст. 3 Закону, а з посади заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Судом встановлено, що в основу рішення відповідача про звільнення було фактично покладено принцип винуватості позивача.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Статтею 4 Закону передбачено, що особи, які перебувають, зокрема, на посаді, визначеній у п. 7 ч. 1 ст. 2 цього Закону (посадові та службові особи органів прокуратури України), подають керівнику або органу, зазначеному у ч. 4 ст. 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють, що до них застосовуються заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або повідомляють, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону. Така заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено п. 3 ч. 2 ст. 5 цього Закону.

Частиною 6 ст. 5 Закону визначена черговість такої перевірки. Так, заступники керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини 1 статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) та органів, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону (п. 3 ч. 6 ст. 5) підлягають люстраційній перевірці після керівників, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону (п. 2 ч. 6 ст. 5).

Тобто, до позивача повинна була бути застосована люстраційна перевірка відповідно до норм Закону України «Про очищення влади».

Зазначена позиція знайшла своє підтвердження в постанові від 31 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/186/17, провадження № 11-1203заі18 щодо визнання порушення суддею Верховного Суду України ОСОБА_8. вимог щодо несумісності та звільнення його з посади.

Велика Палата дійшла висновку щодо правомірності застосування до ОСОБА_8 заборони, передбаченої Законом № 1682-VII, оскільки його перебування на посаді члена ВККС понад рік у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, а також неподання ним заяви про застосування до нього заборони, визначеної ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього, є підставою застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII.

При цьому, про застосування до ОСОБИ_8 положень п. 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону, мова навіть не йшла. Хоча ОСОБА_8 також підпадав під «критерії звільнення», які наводить відповідач стосовно ОСОБА_1 .

Положеннями п. 2 Прикінцевих та перехідних положень законодавець намагався лише врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. Терміновому звільненню підлягали особи, які займали посади, перелічені в частині 1 статті 3 Закону з метою уникнення можливого впливу з їх боку на політичну ситуацію в країні та на хід проведення люстрації.

Посада, яку займав ОСОБА_1 на момент звільнення, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», до політичних посад не відносилась, а сам позивач ніякої небезпеки щодо запровадження нового Закону «Про очищення влади» не ніс.

Застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» порушує принцип юридичної визначеності, згідно з яким громадяни повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими.

Позивача було звільнено на підставі норм Закону, які не відповідають принципу юридичної визначеності, що є неприпустимим відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка має застосовуватись судами України як джерело права.

Позивач не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника прокурора Харківської області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення (ст.ст. 21, 24, 58, 61, 62 Конституції України).

При прийнятті оскаржуваного рішення було проігноровано визначені міжнародною спільнотою принципи проведення люстраційних процесів. Сам по собі факт зайняття певної посади розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу індивідуалізації вини.

Одночасно відповідач зазначає, що доводи позивача про невідповідність положень Закону нормам Конституції України (неконституційність) та застосування стосовно нього положень Конституції України безпідставні. Повноваження визнавати закон чи окремі його положення такими, що не відповідають Конституції України наділений єдиний орган - Конституційний Суд України.

Суд не заперечує, що в контексті визнання закону чи окремих його положень такими, що не відповідають Конституції України наділений єдиний орган - Конституційний Суд України. В той же час, предметом судового розгляду позову ОСОБА_1 є дослідження порядку його звільнення, застосування норм матеріального права відповідачем при такому звільненні та встановлення можливих порушень законодавства. Такі порушення встановлені та описані судом, тому посилання в цьому контексті на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/186/17 (постанова від 31.01.2019), є недоречним.

Звільнення позивача з займаної посади на підставі рішення відповідача порушує його право на працю та доступ до державної служби (ст.ст. 38, 43 Конституції України), оскільки він не лише був позбавлений роботи на певній посаді, а також щодо нього було встановлено заборону обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади.

Очевидним є також факт порушення відповідачем трудових прав позивача. Так, згідно ч. 3 ст. 40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

ОСОБА_1 , відповідно до наказу прокурора Харківської області від 27 травня 2014 року № 823к, була надана відпустка по догляду за дитиною до виповнення нею чотирирічного віку, до 2 березня 2015 року. Тобто в межах графіку проведення люстраційної перевірки.

Відповідач наполягає на тому, що звільнення позивача відбулося зважаючи на те, що вказані норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами. При цьому жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, не встановлено. Зокрема, ні ст. 36 КЗпП України, ні Законом не передбачено заборони звільнення керівником органу працівника під час перебування у відпустці.

З огляду на зазначене відповідачем, суд наголошує, що Закон України «Про очищення влади» дійсно є спеціальною нормою відносно КЗпП України, але лише щодо застосування окремих його положень, а отже не має вищої юридичної сили над всіма положеннями КЗпП України.

В цьому контексті, суд також виходить з наступного.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.1, ст.3, ч. 2 ст.6, ч. ч. 1 та 2 ст.8 Конституції України).

Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Основного Закону України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 п. 6.1 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням «принцип» (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно з п. 12 резолюції Парламентської асамблеї ради Європи № 1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (п. 61 рішення у справі «Любох проти Польщі», рішення у справі «Матиєк проти Польщі»).

У проміжному висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що: «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (п. 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (пп. «h» п. 20 розділу 3 висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 № 524/2009).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18 та № 47749/18), яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади», в якому Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан Янукович став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана Януковича, рішення Конституційного Суду 2010 року, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції Суду у рішенні по справі «Полях та інші проти України» є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент Янукович.

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у § 324 даного рішення визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента Януковича, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

В контексті викладеного, суд зазначає, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України «Про очищення влади», а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваних наказів.

При цьому, на час початку роботи позивача не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаної ним посади, а відтак та в силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваних рішень, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, про що також відповідач сам зазначив у листі від 10.02.2020 № 11-4452-20, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.

Поряд з цим, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Одночасно, суд зважає і на висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006), в якому в продовження таких висновків зазначено, що необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд вважає оскаржуваний наказ відповідача від 23.10.2014 № 2217к протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

За таких умов, визнання протиправним і скасування такого наказу зумовлює необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом поновлення на посаді з дня наступного після дня його звільнення.

Конституція України одним із фундаментальних принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права, а також встановлено, що права та свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято не в умовах воєнного чи надзвичайного стану, цим рішенням було протиправно допущено обмеження права позивача на працю та доступу до державної служби, тому рішення про звільнення позивача є таким що суперечить положенням Основного Закону України і є протиправним.

Згідно з положеннями ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Щодо строків звернення до суду визначені ст. 122 КАС України, суд зазначає наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідач і в від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.201 1 за заявою у справі «ВАТ "І Іафтова компанія «Юкос» проти Росії»),

У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку.

В обґрунтування пропущеного строку звернення до суду, позивач зазначачив, що в умовах складної суспільно-політичної обстановки, проведенням антитерористичної операції на сході країни, проблема очищення влади набула актуального характеру та підвищеної уваги з боку суспільства. ОСОБА_1 вже був стурбований не стільки незаконним звільненням, як турботою за свою сім`ю та їх життя. Щоб зайвий раз не притягувати уваги активно налаштованої частини суспільства до себе і своєї сім`ї судовим процесом з люстрації.

Тим більше, що 20 січня 2015 року за № 04-03/6-31 до Конституційного Суду України направлено конституційне подання 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VI].

За таких обставин ОСОБА_1 вирішив дочекатися рішення Конституційного Суду України та зміни напруженої політичної ситуації.

Зазначене стало підставою, яка на той момент, завадила ОСОБА_1 повторно звернутися до суду в межах строку подання позову.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що чинне законодавство не може - обмежувати строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно- правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його заперечення, і не довів правомірності спірного наказу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки з матеріалів справи вбачається прийняття відповідачем протиправного наказу, який не відповідає наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям.

Враховуючи викладене у сукупності, а також зважаючи на наведені підстави, з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Харківської області від 23.10.2014 № 2217к.

Керуючись вимогами статей 2, 72-77, 241-246, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Харківської області (вул. Б. Хмельницького, буд. 4,м. Харків,61050) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ Прокуратури Харківської області від 23 жовтня 2014 року № 2217к про звільнення заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова старшого радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Жовтневого району м. Харкова звернути до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шляхова О.М.