Справа № 120/4278/19-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4278/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

16 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якій просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.04.2019 року № 41559-5506-0214, № 41560-5506-0214, № 41561-5506-0214, № 41562-5506-0214, № 41563-5506-0214 про визначення податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб у загальній сумі 159093,08 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що оскільки вказані земельні ділянки були отримані для створення фермерського господарства "Копіївський Лан" і наразі продовжують ним використовуватись, а фізична особа, яка їх отримала в користування з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства та товарного сільськогосподарського виробництва", здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу - фермерське господарство, а тому саме на останню покладений обов`язок зі сплати податкових зобов`язань. Також позивач зазначив, що протягом 2005-2018 років орендну плату за вказані земельні ділянки сплачувало саме фермерське господарство "Копіївський Лан" і це не викликало заперечень з боку як податкового органу так і сільських рад, до бюджету яких сплачувався податок, а тому заборгованість за минулі періоди відсутня, у зв`язку з чим вважає, що податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Розпорядженням Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області від 05.10.2005 року за № 388 надано фізичній особі ОСОБА_1 в оренду терміном на 10 (десять) років земельні ділянки сільськогосподарського призначення (рілля) із земель запасу та резервного фонду Копіївської сільської ради, розташованих за межами населених пунктів с. Копіївка та с. Іванівка загальною площею 152,22 га, в тому числі із земель резервного фонду 77,02 га; із земель запасу 75,2 га - із них по масивах в гектарах 28,5; 33,9; 4,6; 8,2 для створення фермерського господарства і ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з планами схемами.

На виконання даного розпорядження 17.10.2005 року між Іллінецькою районною державною адміністрацією Вінницької області (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди землі терміном на 10 років із визначеною орендною платою в сумі 100 гривень за 1 га, що становить 1,3 % від нормативно грошової оцінки, яка сплачується Орендарем у грошовій формі в національній валюті України на рахунок Копіївської сільської ради. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель 17.10.2005 року за № 01.

Згідно п.п. 5.1. та 5.2. даного Договору визначено, що земельні ділянки передаються в оренду для створення фермерського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У зв`язку із отриманням в оренду земельних ділянок позивачем відповідно до положень Закону України "Про фермерське господарство" 31.10.2005 року створено та зареєстровано фермерське господарство "Копіївський Лан" та згідно актом № 1 від 31.10.2005 року ОСОБА_1 передав право користування такими ділянками фермерському господарству, де він є його головою та засновником.

24.11.2015 року, після закінчення 10 - річного строку дії договору оренди землі від 17.10.2005 року, між Орендодавцем Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та Орендарем гр. ОСОБА_1 укладено додаткові угоди до цього договору, за умовами яких сторони дійшли згоди про поновлення вищезазначеного договору на 10 років та викладення його умов у новій редакції. Зокрема, укладено наступні додаткові угоди:

- за №1-432 від 24.11.2015 року, згідно умов якої визначено, що Орендодавець відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.11.2015 року № 2-5921/20-15-СГ "Про поновлення договору оренди земельних ділянок" надає (поновляє), а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Копіївської сільської ради (за межами населеного пункту) Іллінецького району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 33,9000 га, рілля. Кадастровий номер: :01:000:0287 (п. 2. Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 30570,44 (тридцять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 44 коп. за 1 рік. (п. 9 Договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.12.2015 року (індексний номер: 50157507), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.12.2015 року (індексний номер: 51222326), орендарем даної земельної ділянки (суб`єктом іншого речового права) є фізична особа ОСОБА_1 ;

- за № 1-433 від 24.11.2015 року, згідно умов якого визначено, що Орендодавець відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.11.2015 року № 2-5921/20-15-СГ "Про поновлення договору оренди земельних ділянок" надає (поновляє), а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Копіївської сільської ради (за межами населеного пункту) Іллінецького району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 28,5000 га, рілля. Кадастровий номер: :02:000:0480 (п. 2. Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 24656,92 (двадцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень. 92 коп. за 1 рік (п. 9 Договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.12.2015 року (індексний номер: 50181159), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.12.2015 року (індексний номер: 51221903), орендарем даної земельної ділянки (суб`єктом іншого речового права) є фізична особа ОСОБА_1 ;

- за № 1-434 від 24.11.2015 року, згідно умов якого визначено, що Орендодавець відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.11.2015 року № 2-5921/20-15-СГ "Про поновлення договору оренди земельних ділянок" надає (поновляє), а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Копіївської сільської ради (за межами населеного пункту) Іллінецького району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 75,1666 га, рілля. Кадастровий номер: :02:000:0481 (п. 2. Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 66429,28 (шістдесят шість тисяч чотириста двадцять дев`ять) гривень 28 коп. за 1 рік. (п. 9 Договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.12.2015 року (індексний номер: 50238995), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.12.2015 року (індексний номер: 51220788), орендарем даної земельної ділянки (суб`єктом іншого речового права) є фізична особа ОСОБА_1 ;

- за № 1-435 від 24.11.2015 року, згідно умов якого визначено, що Орендодавець відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.11.2015 року № 2-5921/20-15-СГ "Про поновлення договору оренди земельних ділянок" надає (поновляє), а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Копіївської сільської ради (за межами населеного пункту) Іллінецького району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,6000 га, рілля. Кадастровий номер: :01:000:0288 (п. 2. Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 4065,28 (чотири тисячі шістдесят п`ять) гривень 28 коп. за 1 рік. (п. 9 Договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.12.2015 року (індексний номер: 50162600), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.12.2015 року (індексний номер: 51220180), орендарем даної земельної ділянки (суб`єктом іншого речового права) є фізична особа ОСОБА_1 ;

- за № 1-436 від 24.11.2015 року, згідно умов якого визначено, що Орендодавець відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.11.2015 року № 2-5921/20-15-СГ "Про поновлення договору оренди земельних ділянок" надає (поновляє), а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Копіївської сільської ради (за межами населеного пункту) Іллінецького району Вінницької області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 8,2000 га, рілля. Кадастровий номер: :01:000:0289 (п. 2. Договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 6855 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень. 44 коп. за 1 рік. (п. 9 Договору).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.12.2015 року (індексний номер: 50154545), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 29.12.2015 року (індексний номер: 51219448), орендарем даної земельної ділянки (суб`єктом іншого речового права) є фізична особа ОСОБА_1

04.02.2017 року, 25.01.2018 року, 13.06.2018 року, 05.02.2019 року та 08.05.2019 року ФГ "Копіївський Лан" подано до контролюючого органу податкові декларації з плати за землю (уточнюючі податкові декларації) та 2017, 2018, 2019 роки, в яких господарство задекларувало річні суми орендної плати за додатковими угодами до договору оренди землі за № 1-432, № 1-433, № 1-134, № 1-435 та № 1-436.

Судом встановлено, що орендна плата згідно поданих декларацій за вказані періоди сплачувалась саме ФГ "Копіївський Лан", про що свідчать відповідні платіжні документи, наявні у матеріалах справи.

16.04.2019 року Головний управлінням ДФС у Вінницькій області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Вінницькій області) на адресу ОСОБА_1 винесено податкові повідомлення-рішення про визначення суми податкових зобов`язань по орендній платі з фізичних осіб за 2019 рік № 41559-5506-0214 на суму 29588,30 грн., № 41560-5506-0214 на суму 36684,52 грн., № 41561-5506-0214 на суму 8226,52 грн., № 41562-5506-0214 на суму 4878,33 грн., а також № 41563-5506-0214 на суму 79715,41 грн.

Вважаючи, що вказані рішення контролюючого органу винесені безпідставно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки орендарем земельних ділянок є фізична особа ОСОБА_1 , саме на нього покладено обов`язок сплати орендної плати відповідно до укладених ним договорів оренди землі.

Фактичне використання земельних ділянок ФГ "Копіївський Лан" не змінює статусу позивача як орендаря земельної ділянки та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату за земельні ділянки.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнути на його користь сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 3980,43 грн, а також витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 32000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що орендовані земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства використовує саме фермерське господарство "Копіївський Лан", засновником якого є позивач, і який як засновник здійснює діяльність на вказаних земельних ділянках через створену ним юридичну особу - фермерське господарство, а не особисто, а тому сплачувати орендну плату повинно саме фермерське господарство.

Також скаржник вказав про помилковість тверджень суду першої інстатнції щодо можливості повернення сплаченого податку, оскільки поверненню підлягають помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання, однак орендна плата за землю була визначена ФГ "Копіївський Лан" є узгодженою та не підлягає оскарженню, бо не є помилково чи надміру сплаченою.

Позивач також зазначив, що додаткова сплата тієї самої орендної плати фізичною особою орендарем призведе до подвійного оподаткування.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову з таких підстав.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (далі - Закон №973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно з статтею 4 Закону № 973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону.

Відповідно до статті 7 Закону № 973-IV надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Згідно пункту "а" ч.3 ст.22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 8 Закону № 973-IV встановлено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Таким чином, суд зазначає, що з викладених норм вбачається, що без отримання громадянином земельної ділянки у власність або в оренду для ведення фермерського господарства неможливо провести державну реєстрацію такого господарства.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 14 Закону №973, фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право самостійно господарювати на землі.

Відповідно до ст. 19 Закону № 973 до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Частиною 5 ст. 20 Закону № 973 визначено, що порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом.

На підставі вищезазначених норм законодавства суд зазначає, що законодавцем не визначено механізм передачі коштів, які поступають на рахунки фермерського господарства, від його господарської діяльності, його членам для сплати орендної плати за цю ділянку, що фактично унеможливлює сплату орендної плати самим членом господарства, який не отримує доходу від її використання та не веде господарської діяльності на ній.

В свою чергу, відповідно до ст. 12 Закону №973, землі фермерського господарства можуть складатися із:

- земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

- земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

- земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України ( далі - ПК України).

Вимогами ст. 7 ПК України встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Статтею 23 ПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно ст. 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до пп. 14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

За змістом пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пунктів 288.1- 288.4 ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а об`єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення її плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, надана в користування з метою створення фермерського господарства, а майнові права на вказану земельну ділянку передаються до складеного капіталу фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача, має обов`язок внесення плати за землю. Саме з селянських (фермерських) господарств плата за землю справляється щорічно у вигляді земельного податку або орендної плати. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. З комплексного аналізу норм статей ЗУ "Про фермерське господарство" можна зробити висновок, що після укладення договору користування землею, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 року по справі № 814/1005/16.

Також, у подібних правовідносинах у постанові від 19.06.2018 року у справі № 804/16054/15 Верховний Суд висловив правову позицію, відповідно до якої визнав правомірним нарахування контролюючим органам фермерському господарству плати за землю, яка використовується ним.

При вирішенні даного спору колегія суддів враховує наявність правової позиції Верховного Суду у справі № 120/4362/18-а, яка передбачає, що якщо факт використання земельних ділянок відбувається через створене позивачем ФГ, то це не змінює статусу позивача як орендаря земельної ділянки та не звільняє його від обов`язку сплачувати орендну плату за земельні ділянки, якщо договір оренди укладено з позивачем (як фізичною особою).

Зазначене свідчить про наявність розходження судової практики у справах з аналогічними підставами позову та подібними правовими вимогами, однак правова позиція Великої Палати Верховного Суду у даних правовідносинах відсутня.

Як встановлено з матеріалів справи, на підставі рішення Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області позивачем отримано земельні ділянки саме для створення фермерського господарства і ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Тобто, вказані дії стали передумовою для державної реєстрації Фермерського господарства "Копіївський Лан", адже позивач передав у користування земельні ділянки Фермерському господарству "Копіївський Лан".

У даному випадку, відбулась фактична заміна землекористувача земельної ділянки й його обов`язки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації.

Беручи до уваги, що земельні ділянки фактично використовує саме юридична особа Фермерське господарство "Копіївський Лан", а фізична особа, яка їх отримала з цільовим призначенням "для створення фермерського господарства і ведення товарного сільськогосподарського виробництва", здійснює на ній діяльність не особисто, а через створену ним юридичну особу, відповідно земельний податок підлягає сплаті фактичним землекористувачем фермерським господарством.

Разом з тим, посилання відповідача на те, що право користування земельними ділянками Фермерського господарства "Копіївський Лан" не зареєстроване у відповідному реєстрі є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, реєстрація будь-якого речового права лише підтверджує (засвідчує) право використання певним майном, а не надає правомочності щодо його використання як такого. Внесення права користування до реєстру речових прав носить суто формальний характер та не є визначальним за даних правовідносин. Адже по перше, сторонам у справі не оспорювалось фактичне (безпосереднє) використання земельної ділянки саме Фермерським господарством "Копіївський Лан", а по друге, відсутність записів у реєстрі речових прав щодо фактичного користування земельною ділянкою фермерським господарством не спричинило шкоди інтересам держави, адже всі необхідні податкові платежі сплачувались у відповідності та в порядку, визначеному діючим законодавством.

Крім того, у спірних правовідносинах не відбулось втрат бюджету, оскільки всі сплачені кошти акумулюються на єдиному казначейському рахунку. Відтак, у даному випадку, визначальним є сам факт сплати земельного податку.

Слід також вказати на презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Тому, в даному випадку, об`єктом плати за землю в спірних правовідносинах є земельні ділянки, надані у користування позивачеві з метою створення фермерського господарства, а майнові права на вказану земельну ділянку передані останнім до складеного капіталу ФГ "Копіївський Лан", яке реалізуючи права землекористувача, має обов`язок внесення плати за землю.

Суд зазначає, що саме фермерське господарство отримувало прибуток від користування земельною ділянкою, яка була передана позивачу у визначеному законодавством порядку для ведення такого господарства.

В свою чергу, у випадку, коли Фермерське господарство "Копіївський Лан" буде перераховути суми орендної плати за землю на рахунок фізичної особи ОСОБА_1 , фізична особа отримає дохід, та буде зобов`язаний сплачувати додатково податок на доходи фізичних осіб (18%) та військовий збір (1,5%), що буде додатковим тягарем для фізичної особи та втручанням в мирне володіння майном.

Таким чином, з системного аналізу вимог чинного законодавства та встановлених обставин суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, винесені по відношенню до позивача підлягають скасуванню, оскільки податкове зобов`язання з орендної плати за землю повинен сплачувати суб`єкт відповідних податкових правовідносин, у даному випадку - Фермерське господарство "Копіївський Лан", що останнім було виконано.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позову.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною другою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем додані наступні докази: копія Договору про надання правчиної правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №155/19-а; копія Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 15.10.2019 року; квитанція до прибуткового касавого ордера №155 від 15 жовтня 2019 року, Детальний опис робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги № 155/19 від 15.10.2019 року.

Згідно розрахунку суми гонорару, останній становить 32000 грн та включає в себе оплату за: попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультування протягом 5 годин в сумі 4000,00 грн., опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини, вивчення судової практики протягом 5 годин в сумі 7000,00 грн.; підготовку та подання позовної заяви протягом 10 годин в сумі 14000,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи протягом 1 години в сумі 1000 грн., підготовку та подання пояснень від 28.01.2020 року протягом 2 годин в сумі 2000 грн,. опрацювання правової позиції, підготовку та подання клопотання про долучення доказів у справі до Вінницького окружного адміністративного суду протягом 2 годин в сумі 4000 грн., представництво в судовому засіданні протягом 2 годин в сумі 2000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касавого ордера №155 від 15 жовтня 2019 року позивач сплатив адвокату грошові кошти в сумі 32000,00 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

З огляду на предмет розглядуваного спору, обсягу наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч.5 ст.134 КАС України.

Суд не оспорює права адвоката самостійно визначати гонорар, однак у даному випадку не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару в погодинному обрахунку була врахована складність справи та інші істотні обставини.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку, що сплачена позивачем сума на професійну правничу допомогу не є співмірною із складністю справи та іншими істотними обставинами, а тому, вартість такої послуги, а саме 32000 грн., в даному випадку є необґрунтованою і завищеною.

Відтак суд апеляційної інстанції вважає, що розмір вказаних витрат в рамках даної справи в сумі 32 000,00 грн. необхідно зменшити до 10000 грн., що буде справедливим і співмірним.

Враховуючи, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1590,94 грн., а за подання апеляційної скарги - 2386,39 грн., то за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3977,33 грн.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.04.2019 року № 41559-5506-0214, № 41560-5506-0214, № 41561-5506-0214, № 41562-5506-0214, № 41563-5506-0214 про визначення податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області () судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3977,33 (три тисячі дев`ятсот сімдесят сім грн 33 коп) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 (десять тисяч) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 квітня 2020 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.