Справа № 340/2389/19
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2020-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 340/2389/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Баранник Н.П., Кругового О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. (суддя Хилько Л.І.) в адміністративній справі №340/2389/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 16 квітня 2019 р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 16 квітня 2019 р.;

- зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час затримки виплати у вигляді грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 р. по 2019 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 16 квітня 2019 р., за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що під час здійснення розрахунку грошового забезпечення при звільненні відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Загальна кількість днів невикористаної додаткової відпустки з 2014 року по 2019 рік становить 84 дні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 р. по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 р. по день постановлення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку сторонами у справі.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 р. по день постановлення рішення суду та ухвалити нове рішення, яким змінити частину рішення суду на зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 р. по день фактичного розрахунку. Скаржник вказує, що стаття 117 КЗпП України містить приписи щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не по день рішення суду.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що позовні вимоги позивача за 2014 рік є безпідставними, оскільки статусу учасника бойових дій скаржник набув тільки у 2015 р. Дія положень Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 р. № 260 (далі - Порядок № 260), не поширюється на Військову частину та Національну гвардію України в цілому. Позивачем порушено встановлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду, оскільки він знав про те, що з 2014 року по 2019 рік перебував лише у щорічних основних відпустках і що компенсація за додаткові відпустки йому не виплачувалась. З огляду на вимоги частини 1 статті 233 Кодекс законів про працю України позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду, у зв`язку з тим, що з грошовим атестатом № 14 від 17 квітня 2019 р. він ознайомлений 17 квітня 2019 р., а до суду звернувся - 19 вересня 2019 р. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 р. №774/13/84-13 дія КЗпП України не поширюється на військовослужбовців. На період дії "особливого періоду" учасники бойових дій не можуть отримувати грошову компенсацію за відпустку, яка на час проходження військової служби та дії особливого періоду військовослужбовцям не могла бути надана.

Письмові відзиви на апеляційні скарги сторін до суду апеляційної інстанції не надходили.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до положень статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане 04 березня 2015 р. З 12 серпня 1996 р. по 16 квітня 2019 р. позивач працював у складі Збройних Сил України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с.8, 9). 16 квітня 2019 р. наказом № 94 командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини, а з 17 квітня 2019 р. з усіх видів забезпечення полковника ОСОБА_1 (У-032880), командира гвардійської авіаційної бази (ВОС-0616002), звільненого з військової служби у запас Збройних сил України за підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої (за станом здоров`я) статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу наказом командувача Національної гвардії України від 11 березня 2019 р. № 36 о/с (а.с.12-13). 16 серпня 2019 р. представником позивача на адресу відповідача було надіслано адвокатський запит № 40 щодо надання, в тому числі копій підтверджуючих документів про використання позивачем додаткової відпустки або документи, що підтверджують виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку (а.с.10). 27 серпня 2019 р. позивачем було отримано лист № 69/12-3704 "Про надання відповіді на адвокатський запит", у якому відповідач зазначив, що додаткова відпустка (14 календарних днів на рік) не надавалась (а.с.11). Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховувалася, що не заперечується відповідачем у відзиві.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем права позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2014 по 2019 роки, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Обгрунтованою визнав суд першої інстанції і позовну вимогу про відшкодування середнього заробітку за затримку виплати грошової компенсації.

Колегія суддів звертає увагу, що при прийняття рішення про зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2014 по 2019 роки, суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену Верховним Судом у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (провадження № 11-550заі19), як того вимагає стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Кодекс адміністративного судочинства України ( в його чинній редакції) не наділяє суди першої та апеляційної інстанції правом відступу від правових висновків Верховного Суду.

У наведеній вище зразковій справі спір виник за тими самими підставами, що і позов ОСОБА_1 . Верховний Суд у рішенні від 16 травня 2019 р., залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного суду від 21 серпня 2019 р. у цій справі сформулював висновок про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII (Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей") не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження ним військової служби. У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Отже, доводи Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із встановленими законом обмеженнями у її ненаданні під час проходження ним військової служби за контрактом в особливий період, колегія суддів вважає неспроможними.

Щодо твердження Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Порядку виплати грошового забезпечення військослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07 червня 2018 р.

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Національній гвардії України, а не у Збройних Силах України, тому порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам врегульовано Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 200 від15.03.2018.

Пунктом 3 Розділу ХХХІ Інструкції передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.

На відміну від Порядку виплати грошового забезпечення військослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07 червня 2018 р., яким дозволено здійснювати грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, Інструкція № 200 містить обмеження цього права виключно роком звільнення.

Таким чином, військовослужбовці Збройних Сил України мають більший обсяг гарантій при звільненні, ніж військовослужбовці Національної гвардії України, що не може вважатись справедливим з огляду на те, що додаткова відпустка надається учасникам бойових дій, незалежно від роду військ, в яких вони проходили військову службу.

За приписами статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

З урахуванням висновків Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (провадження № 11-550заі19) ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, має право на додаткову відпустку, передбачену статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У випадку законодавчого обмеження в особливий період, ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за всі роки проходження військової служби після отримання відповідного статусу.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України в апеляційній скарзі наполягає на помилковості рішення суду першої інстанції, який не врахував обставини отримання позивачем статусу учасника бойових дій в 2015 році, що виключає можливість нарахування йому грошової компенсації за 2014 рік.

На підтвердження статусу ветерана війни-учасника бойових дій ОСОБА_1 до суду надана копія посвідчення серії НОМЕР_4 , яке видано 04 вересня 2015 р. (а.с.8). Жодних доказів отримання ним зазначеного статусу у 2014 році матеріали справи не містять.

Відтак, наведені доводи Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України колегія суддів вважає обгрунтованими.

Щодо твердження Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про незастосування судом першої інстанції наслідків пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 р. у справі № 808/858/16 зазначив наступне:

У ч.2 ст.2 Закону «Про оплату праці» від 24.03.95 №108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 цього закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У ст.233 КЗпП передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду щодо вирішення трудових спорів. Так, ч.1 зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у ч.2 цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на наведений правовий висновок Верховного Суду, позовна вимога про зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію за невикористану відпустку не обмежується строком, встановленим статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2019 р. у справі № П/811/1002/16 вказав на те, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 04 квітня 2018 року в справі №524/1714/16-а, від 11 червня 2019 року в справі №524/8023/16-а, від 08 жовтня 2019 року в справі №524/9217/15-а і на час касаційного розгляду справи №П/811/1002/16 від такого правового висновку відступлено не було.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відповідач не нарахував та не виплатив належну позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, обравши той спосіб захисту порушених прав, про який позивач просив у позовній заяві.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на Порядок виплати грошового забезпечення військослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України № 260 від 07 червня 2018 р., який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та зазначення в резолютивній частині 2015 рік замість 2014 року з мотивів, що наведені у цій постанові.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне тлумачення норм матеріального права, є підставою для його зміни, як це передбачено статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. в адміністративній справі № 340/2389/19 змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на Порядок виплати грошового забезпечення військослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України № 260 від 07 червня 2018 р., та змінивши дату початку періоду нарахування грошової компенсації з 2014 року на 2015 рік.

В іншій частині Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. в адміністративній справі № 340/2389/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 01 квітня 2020 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Н.П. Баранник

суддя О.О. Круговий