Справа № 360/1037/20
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

09 квітня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1037/20

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шембелян В.С.,

за участю секретаря судового засідання - Полякової В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10 березня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі-відповідач), відповідно до якої позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільнені, а саме невиплати компенсації за речове майно за період з 28.08.2019 по 23.12.2019 в розмірі 100% від суми грошової компенсації за не отримане речове майно;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме невиплати компенсації за речове майно за період з 28.08.2019 по 23.12.2019 в розмірі 100% від суми грошової компенсації за не отримане речове майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходила військову службу в Збройних силах України. 28.08.2019 наказом № 217 військового комісара ЛОВК позивача, звільнену наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 10.07.2019 № 34-РС у запас за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 29.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Як вбачається із наказу від 28.08.2019 № 217 військового комісара ЛОВК, компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби складає 11823,68 грн, відповідно до п.4 розділу III наказу Міністерства оборони №232 від 29.04.2016. Відповідно до довідки про рух грошових коштів, наданої АТ КБ Приватбанк, компенсацію вартості за неотримане речове майно позивач отримала лише 23.12.2019, тобто несвоєчасно.

Таким чином, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати компенсації вартості грошового забезпечення речового майна, а тому просить стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 28.08.2019 по 23.12.2019.

Ухвалою суду від 13.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи (а.с.19-20).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечив (а.с.40-42). У відзиві зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби. Несвоєчасно виплачена грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Керуючись положеннями статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 з 29.08.2016 проходила військову службу в Збройних Силах України (а.с.4-5).

07.04.2016 отримала статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 (а.с. 15).

25.07.2016 на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 № 46-РС зарахована на військову службу за контрактом (а.с.11-12).

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.07.2019 № 34-РС, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) (а.с.10).

15.08.2019 позивачем подано до відповідача рапорт, згідно з яким вона просила виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно на день виключення зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із закінченням контракту та звільнення (а.с. 8).

21.08.2019 позивачем подано до відповідача рапорт, в якому вона просила виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки (а.с. 9).

Відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.08.2019 № 217 старшого солдата ОСОБА_1 з 29.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України станом на 28.08.2019 становить: календарна 03 роки 00 місяців 00 днів, пільгова - 04 роки 06 місяців 17 днів, загальна 07 років 06 місяців 17 днів (а.с.17).

Як вбачається із наказу від 28.08.2019 № 217 військового комісара ЛОВК, компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби складає 11823,68 грн, відповідно до п.4 розділу III наказу Міністерства оборони № 232 від 29.04.2016.

Позивачу 23.12.2019 на картковий рахунок позивача в АТ КБ «Приватбанк» нараховано відповідачем грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 11646,32 грн, що підтверджено банківськими документами (а.с. 16, 49).

Розмір зазначеної виплати та дата її здійснення не оспорюються сторонами. Спірним у справі є наявність правових підстав для стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з грошової компенсації за предмети речового майна.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 зі змінами та доповненнями (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Пунктами 2,3 Порядку № 178 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до п. 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178).

Згідно ч. 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Як встановлено судом, наказом відповідача від 28.08.2019 № 218 старшого солдата ОСОБА_1 , спеціаліста-оператора служби захисту інформації ЛОВК оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з 28.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби складає 11823,68 грн (а.с. 47).

Позивачу 23.12.2019 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 11646,32 грн. (за відрахуванням військового збору 1,5% - 177,35 грн.), що не є спірним для сторін. (а.с. 16 )

З відомості розподілу масових виплат ЛОВК за 23.12.2019 вбачається, що разом з позивачем виплата компенсації за неотримане речове майно відповідачем була здійсненна ще 53-м особам, на загальну суму 609843,58 грн, отже мала масовий характер, і потребувала значних фінансових витрат, що відбувалися одночасно (а.с. 49).

Пунктом 7 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Таким чином, за встановлених судом обставин, а саме, що позивачу було проведено нарахування виплату компенсації за неотримане речове майно в період здійснення масових тотожніх виплат ЛОВК, що потребувало значних одночасних витрат в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік, отже потребувало додаткового замовлення бюджетних коштів відповідачем у головного розпорядника, суд дійшов висновку, що несвоєчасність такої виплати позивачу сталася за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі відповідача, отже за відсутності вини з його боку.

Тому, факту протиправної бездіяльності відповідача при здійсненні зазначених виплат судом не встановлено під час розгляду цієї справи, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо іншої частини позовних вимог, що стосують стягнення середнього заробітку, які позивач пов`язує з несвоєчасною виплатою відповідачем їй суми компенсації за неотримане речове майно, суд дійшов таких висновків.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. Тому до спірних відносин застосуються загальні норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому, ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що у даному випадку спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, компенсація за неотримане речове майно є виплатою, підставою для нарахування та сплати якої є звільнення військовослужбовця, однак вона нараховується з моменту виникнення права на її отримання по день звільнення, отже за весь період служби, яка призначається та сплачується в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік. Як встановлено судом, несвоєчасне перерахування на картковий рахунок позивача сум вказаної компенсації відповідачем сталося за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі відповідача, отже за відсутності вини з його боку.

Отже, за встановлених судом обставин відсутні підстави для застосування відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 слід відмовити повністю за необгрунтованістю.

Питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки позивач у встановленому законом порядку звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання стягнути середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а саме невиплати компенсації за речове майно за період з 28.08.2019 по 23.12.2019 в розмірі 100% від суми грошової компенсації за не отримане речове майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2020 року.

Суддя В.С. Шембелян