Справа № 821/3497/15-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2020 року

Київ

справа №821/3497/15-а

адміністративне провадження №К/9901/27375/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на постанову Херсонського окружного адміністративного суду у складі судді Варняка С.О. від 07 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Осіпова Ю.В., суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О. від 04 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до Голопристанського відділення Цюрупинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області, Цюрупинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни (далі - позивач, Товариство, Банк) звернулося до суду з адміністративним позовом до Голопристанського відділення Цюрупинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - відповідач 1, Відділення), Цюрупинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - відповідач 2, Інспекція), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 вересня 2015 року №, якими до платника за порушення граничного строку подання податкової декларації з плати за землю застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 170 грн.

На обґрунтування позову Банк послався, зокрема, на те, що відповідач безпідставно застосував штрафні (фінансові) санкції в період дії мораторію (в період запровадження тимчасової адміністрації Банку і призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI; далі - Закон №4452-VI).

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що допущене порушення позивачем граничного строку подання податкової декларації мало місце до запровадження тимчасової адміністрації (ліквідації) у Банку, доведене в судовому засіданні та не заперечується сторонами, а тому застосування оскаржуваним рішенням штрафних (фінансових) санкцій за вчинене порушення відповідає положенням Податкового кодексу України (далі - ПК України) та не порушує приписів Закону №4452-VI.

Не погоджуючись із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, Банк подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У доводах касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема пункту 1.3 статті 1 ПК України, частини п`ятої статті 36, статей 50, 51 Закону №4452-VI. На думку позивача, судами не взято до уваги, що для правовідносин, які виникають під час дії тимчасової адміністрації або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VI, у відповідності до яких протягом дії мораторію не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а тому вважає, що податкове повідомлення-рішення про застосування до Товариства штрафних (фінансових) санкцій є таким, що суперечить закону та підлягає скасуванню.

Відповідачі правом на подання письмових заперечень на касаційну скаргу не скористались.

Справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 січня 2014 року позивач подав до відповідача 1 податкову декларацію зі земельного податку з юридичних осіб за 2013 рік.

20 листопада 2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 лютого 2015 року №35 продовжено термін здійснення тимчасової адміністрації у Банку по 20 березня 2015 року (включно).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» і призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

19 вересня 2015 року Інспекцією проведено камеральну перевірку з питання несвоєчасного подання Товариством податкової декларації зі земельного податку з юридичних осіб за 2013 рік, за наслідками якої складено акт за №162/19017842, в якому зафіксовано обставини несвоєчасного подання позивачем до контролюючого органу податкової декларації зі сплати земельного податку за 2013 рік (граничний термін подання - 20 лютого 2013 року , а фактично подано 17 січня 2014 року).

На підставі акту перевірки відповідачем 2 винесено податкове повідомлення-рішення від 19 вересня 2015 року №, яким відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію у сумі 170 грн.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відповідність вимогам законодавства вказаного податкового повідомлення-рішення.

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За правилами пункту 36.1 статті 36 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Порядок визначення сум податкових та грошових зобов`язань встановлений статтею 54 ПК України, пунктом 54.1 якої визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (пункт 57.1 статті 57 ПК України).

Як визначено пунктом 286.2 статті 286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Статтею 120 ПК України визначено, що неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Отже неподання (несвоєчасне подання) податкової звітності слід розуміти як порушення податкового законодавства, за яке може бути застосована відповідальність, передбачена пунктом 120.1 статті 120 ПК України.

У даному випадку позивач не заперечує порушення ним граничного строку подання податкової декларації із земельного податку з юридичних осіб за 2013 рік і у ході судового розгляду обставини вчинення такого підтвердились. На думку ж позивача, застосування до нього штрафних санкцій за таке порушення є протиправним в силу вимог Закону №4452-VI.

Так, дійсно згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону №4452-VI, та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

За правилами пункту 8 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже для правовідносин, що виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VI.

Статтею 36 Закону №4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктами 2, 3 частини п`ятої статті 36 згаданого Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Частиною третьою статті 46 Закону №4452-VI встановлено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Виходячи із змісту наведеного слід зазначити, що під час вирішення питання щодо поширення дії відповідної норми на спірні правовідносини визначальним є саме період, під час якого не виникає жодних додаткових зобов`язань та, як наслідок, не можуть бути застосовані штрафні та фінансові санкції відповідно до норм Закону №4452-VI (абзац 1 частина третя статті 46). Таким періодом законодавцем визначено - строк проведення тимчасової адміністрації (ліквідації) банківської установи.

Водночас, як правильно зазначили суди, допущення порушення позивачем граничного строку подання податкової декларації мало місце до запровадження тимчасової адміністрації (ліквідації) у Банку, а тому застосування оскаржуваним рішенням штрафних (фінансових) санкцій за вчинене порушення відповідає положенням ПК України та не порушує приписів Закону №4452-VI, адже встановлена ними заборона щодо нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій у даному випадку на Банк не розповсюджується.

Не спростовують наведеного і доводи позивача про те, що задоволення вимог кредиторів можливе виключно у ліквідаційній процедурі в порядку та з урахуванням черговості, встановленої статями 45, 49, 52 Закону №4452-VI, що, на його думку, унеможливлює сплату донарахованих податковим органом штрафних санкцій, адже предметом розгляду даної справи є виключно відповідність прийнятого Інспекцією оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вимогам законодавства. Питання ж включення сум, визначених таким рішенням, до акцептованих вимог кредиторів Банку та порядок їх погашення у цьому випадку знаходиться поза межами судового контролю.

Аналогічна правова позиція вже висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постанові від 03 квітня 2020 року по справі №826/4114/18.

Наведене в контексті змісту встановлених фактичних обставин у цій справі свідчить про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права й необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, мотиви касаційної скарги, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду