Справа № 280/357/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 квітня 2020 року Справа № 280/357/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Запорізькій області, Головного управління ДПС в Запорізькій області про скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДФС в Запорізькій області (далі ГУ ДФС у Запорізькій області, відповідач 1), Головного управління ДПС в Запорізькій області (далі ГУ ДПС у Запорізькій області, відповідач 2), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкову вимогу ГУ ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-101546-56 від 09 серпня 2019 року на стягнення з ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 23 785,08 грн.;

- рішення ГУ ДПС у Запорізькій області № від 29 жовтня 2019 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій за несвоєчасне подання звіту по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в розмірі 510,00 грн.;

- рішення ГУ ДПС у Запорізькій області № від 29 жовтня 2019 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафу за несвоєчасне нарахування ЄСВ на суму 4 757,04 грн. та нарахування пені в розмірі 8 741,43 грн., всього на загальну суму 13 498,47 грн.

Ухвалою судді від 20 січня 2020 року зазначену позовну заяву було залишено без руху в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 04 лютого 2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

На обґрунтування позовних вимог в уточненому адміністративному позові зазначає, що в серпні 2019 року дізнавшись, за усною інформацією (без вручення податкової вимоги) від податківців, що є приватним підприємцем, процедуру реєстрації якого я не завершив, на облік в Мелітопольській ОДПІ не ставав, звітність не здавав, працювати як ФОП не розпочинав, в терміновому порядку звернувся до Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, де припинив свою не розпочату підприємницьку діяльність. Наголошує, що 08 листопада 2019 року отримав з поштового відділення в одному конверті оскаржувані рішення, при цьому, перевіряючи ревізори відповідача, не складаючи будь-яких Актів перевірок, з наведенням відповідних законних підстав, за допомогою комп`ютерної програми, нарахували позивачу борг- 09 серпня 2019 року, вважаючи суму узгодженою, дійшли до висновку про несвоєчасність перерахування грошових коштів на суму 23 785,08 грн. Зазначає, що приватним підприємцем не реєструвався, свідоцтво приватного підприємця в органах реєстрації не отримував, на облік як приватний підприємець не ставав, податкову звітність не здавав, взагалі не здійснював підприємницької діяльності. Крім того, звертає увагу суду, що тривалий час на адресу позивача не направлялись вимоги про сплату боргу (недоїмки), що свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги. Недотримання відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливості передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску. В позові просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 04 березня 2020 року, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачі позов не визнали, 17 березня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду від представника надійшов відзив (вх. №12310), відповідно до якого пояснює, що Назаренко В.В. зареєстрований як фізична особа-підприємець з 07 лютого 2013 року по 20 серпня 2019 року, та перебував впродовж цього часу у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на обліку, як фізична особа-підприємець, отже у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач як ФОП являвся платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З 01 січня 2017 року, у зв`язку з внесеними до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, виник обов`язок визначати базу нарахування та сплачувати єдиний внесок. Додатково зазначає, що позивачем 30 серпня 2019 року до контролюючого органу були подані Звіти про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, тобто позивач самостійно визначив собі суми єдиного внеску у розмірі мінімального страхового внеску за кожен звітний місяць 2017-2018 років та 8 місяців 2019 року. Стверджує, що як видно з інтегрованої картки платника податків, ОСОБА_1 27 серпня 2019 року сплатив до бюджету 25 621,00 грн., а отже недоїмка у розмірі 23 785,08 грн., що зазначена у оскарженій вимозі від 09 серпня 2019 року №Ф-101546-56, погашена платником 27 серпня 2019 року у повному обсязі. Вказує, що одночасно було винесено рішення про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 29 жовтня 2019 року № на загальну суму 13 498,47 грн., з них штраф - 4 757,04 грн. та пеня 8 741,43 грн., а також винесено рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 29 жовтня 2019 року на загальну суму 510,00 грн. Вважає, що представник позивача в адміністративному позові не навів жодного доводу чи мотиву неправомірності винесення вказаних рішень, а тому вважає оскаржувані рішення є законними та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження, фіксація судового засідання за допомогою технічного засобу, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 07 лютого 2013 року за № 2 101 000 0000 019970, основний вид діяльності: Код КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За даними Єдиного державного реєстру з 11 лютого 2013 року позивач перебуває на обліку в ГУ ДФС у Запорізькій області, Мелітопольське управління за № НОМЕР_1 як платник податків та з 08 лютого 2013 року за № 08/11-27888/143 взятий на облік як платник єдиного внеску у вказаному контролюючому органі. Також, наявний запис №2019970 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця за його рішенням 20 серпня 2019 року.

За даними облікової картки платника податків станом на 30 липня 2019 року за позивачем обліковувалась недоїмка із сплати єдиного податку на суму 23 785,08 грн., у зв`язку із чим 09 серпня 2019 року ГУ ДФС у Запорізькій області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф- на вказану суму.

Так, 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 сплатив до бюджету 25 621,00 грн., про що свідчать дані інтегрованої картки платника та не спростовано позивачем.

Крім того, 30 серпня 2019 року до контролюючого органу позивачем були подані Звіти про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік (усього на 0 грн. єдиного внеску), 2017 рік (усього на 8 448,00 грн. єдиного внеску), 2018 рік (усього на 9 828,72 грн. єдиного внеску) та 2019 рік (усього на 7 344,48 грн. єдиного внеску), у яких позивач самостійно визначив собі суми єдиного внеску у розмірі мінімального страхового внеску за кожен звітний місяць 2017-2018 років та 8 місяців 2019 року.

У подальшому, 29 жовтня 2019 року складений Акт №1470/08-01-56-05/ НОМЕР_2 про несвоєчасне подання звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до Мелітопольського управління ГУ ДПС у Запорізькій області, на підставі якого Рішенням від 29 жовтня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивача притягнуто до відповідальності за несвоєчасне подання Звітів за 2016-2018 роки у вигляді штрафних санкцій в розмірі 510,00 грн.

Також 29 жовтня 2019 року ГУ ДПС у Запорізькій області прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 4 757,04 грн. за період з 10 лютого 2018 року по 27 серпня 2019 року та нараховано пеню у розмірі 8 741,43 грн., усього 13 498,47 грн.

Позивач оскаржив вказані рішення в адміністративному порядку, звернувшись зі скаргою від 16 листопада 2019 року, проте за результатами її розгляду рішенням Державної податкової служби України від 20 грудня 2019 року №13904/6/99-00-08-06-01 оскаржені рішення залишено без змін.

Вважаючи прийняті відповідачем рішення протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI).

Статтею 2 Закону №2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку (абзаци 2 та 7 частина 1 статті 5 Закону № 2464-VI).

Згідно з частиною 4 статті 5 Закону № 2464-VI обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Статтею 6 Закону №2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Порядок обчислення та строки сплати єдиного внеску передбачені статтею 9 Закону №2464-VІ, зокрема, абзацом 3 частини 8 зазначеної статті передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені зміни до Закону України № 2464-VI, що діють з 01 січня 2017 року, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзаци 1, 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ).

Таким чином, фізичні особи-підприємці, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Право на звільнення від сплати єдиного внеску мають фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI).

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного соціального внеску.

Посилання позивача на те, що він не займається підприємницькою діяльністю, на думку суду, є безпідставними, оскільки в силу частини 12 статті 9 Закону №2464-VІ, єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника. Крім того, жодних доказів припинення та/ або не здійснення підприємницької діяльності у цей період позивач суду не надав.

Разом з цим, суд зазначає, що обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем, яка тимчасово не отримує прибуток, єдиного внеску може бути припиненим як наслідок припинення статусу фізичної особи-підприємця або ж подання до контролюючого органу заяви про перехід на загальну систему оподаткування, що призведе до сплати єдиного внеску у залежність від отриманих доходів.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV (далі - Закон № 755-IV) фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до частини 4 статті 18 Закон № 755-IV для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Як встановлено судом із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, лише 20 серпня 2019 року до Реєстру внесений запис про рішення позивача щодо припинення підприємницької діяльності, отже, до цього позивач вказаних дій, які б могли призвести до звільнення його від обов`язку сплачувати єдиний внесок, не вчинив.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи вищенаведені норми, суд погоджується з позицією відповідача, що до 20 серпня 2019 року позивач як фізична особа-підприємець повинен був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом № 2464, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, врегульована Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції (до яких належать також і фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналогічна правова позиція викладена рішенні Верховного Суду № 826/11623/16 від 11 вересня 2018 року, що відповідності до частини 5 статті 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Із зазначеного слідує, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

З огляду на зазначене, облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів, є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.

Як підтверджується матеріалами адміністративної справи, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-101546-56 від 09 серпня 2019 року сформована на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів (відповідно до вимог статті 25 Закону № 2464-VI). Відтак, посилання позивача на те, що вимогу про сплату боргу було сформовано за результатами проведеної перевірки, про яку його не було повідомлено, не відповідає дійсності та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Стосовно розрахунку суми недоїмки судом встановлено наступне.

Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року - 3 200,00 грн.

Частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплатити до 09 лютого 2018 року за звітний 2017 рік, щонайменше 8 448,00 грн. (3 200,00*12*22%).

Крім того, з прийняттям Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» внесені зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01 січня 2018 року, зокрема, щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Так, з 01 січня 2018 року всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464-VI категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI).

Законом України від 07 грудня 2017 року №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2018 3 723,00 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2 457,18 грн. (3 723,00*3*22%), поквартально:

До 19 квітня 2018 року - за 1 квартал 2018 року 2 457,18 грн.

До 19 липня 2018 року - за 2 квартал 2018 року 2 457,18 грн.

До 19 жовтня 2018 року - за 3 квартал 2018 року 2 457,18 грн.

До 21 січня 2019 року - за 4 квартал 2018 року 2 457,18 грн.

Крім того, Законом України від 23 листопада 2018 року №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2019 року 4 173,00 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2 754,18 грн. (4 173,00*3*22%), поквартально:

До 19 квітня 2019 року - за 1 квартал 2019 року 2 754,18 грн.

До 19 липня 2019 року - за 2 квартал 2019 року 2 754,18 грн.

Отже, суд погоджується з розрахунком єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 23 785,08 грн., наведеним відповідачем у відзиві на адміністративний позов.

При цьому, наявність у позивача боргу по сплаті єдиного соціального внеску станом на дату винесення спірної вимоги повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, карткою особового рахунку платника - фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та відповідним розрахунком єдиного соціального внеску.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці, що у свою чергу свідчить про правомірність прийняття відповідачем спірної податкової вимоги.

Доводи позивача про те, що відповідачем не дотримано строків направлення вимоги не є підставою для її скасування, оскільки у зв`язку зі змінами в законодавстві у позивача з січня 2017 року виник обов`язок сплачувати єдиний внесок в мінімальному розмірі незалежно від подання звітності та провадження підприємницької діяльності. Вимога про сплату єдиного внеску констатує наявність заборгованості та необхідність її сплати. А формування чи направлення вимоги з порушенням визначеного строку ніяким чином не зменшує та не скасовує недоїмку зі сплати єдиного внеску, яка була нарахована правомірно, та не звільняє позивача від обов`язку сплати ЄСВ, адже за приписами статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування та стягнення сум недоїмки не застосовується.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не виконав обов`язок зі сплати єдиного податку, відтак, ГУ ДФС у Запорізькій області правомірно сформувало та надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-101546-56 від 09 серпня 2019 року.

При ухваленні рішення судом також враховано, що 30 серпня 2019 року позивач самостійно визначив собі суми єдиного внеску у розмірі мінімального страхового внеску за кожен звітний місяць 2017-2018 років та 8 місяців 2019 року шляхом подання до контролюючого органу Звітів про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.

Відповідно до абзаців 1, 3, 4 частини 4 статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Днем сплати єдиного внеску згідно частини десятої статті 9 Закону №2464-VІ вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі; 3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував норми статті 9 №2464-VІ, а саме суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 23 785,08 грн. сплачено лише 27 серпня 2019 року, тобто з порушенням законодавчо встановленого строку. Вказані обставини позивачем не спростовані, доказів своєчасної сплати єдиного внеску за відповідні періоди до суду не надані.

За приписами частини 3 статті 25 Закону №2464-VІ суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

У відповідності до пункту 2 частини 11 статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Крім того частиною 10 цієї статті Закону передбачено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску (частина 14 статті 25 цього Закону).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу VII Інструкції № 449 за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

При цьому, складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.

Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи фіскального органу .

При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди .

У рішенні вказується період виникнення недоїмки (проставляється з картки інтегрованої картки платника, формується після сплати (погашення) у повному обсязі недоїмки окремо за кожний період, тобто дата від виникнення боргу до дати зарахування суми єдиного внеску, сплаченого на відповідні розрахункові рахунки, та погашення у повному обсязі недоїмки).

Згідно з пунктом 13 розділу VII Інструкції № 449 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

На підставі вищезазначених норм законодавства, ГУ ДПС у Запорізькій області було винесено оскаржене рішення про застосування про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 29 жовтня 2019 року № за період з 10 лютого 2018 року по 27 серпня 2019 року на загальну суму 13 498,47 грн., з них штраф 4 757,04 грн. та пеня 8 741,43 грн.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 6 Закону №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний: подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю;

Відповідно до пункту 2 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, ФО - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік.

Як вже зазначалось судом, 30 серпня 2019 року позивачем до контролюючого органу були подані Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, тобто з пропуском граничних строків подання Звітів.

Відповідно до пункту 7 частини статті 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, податковим органом здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що ГУ ДПС у Запорізькій області правомірно було винесено рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності від 29 жовтня 2019 року № на загальну суму штрафних санкцій 510,00 грн. (170,00 грн. *3 несвоєчасно подані звіти).

Також зазначаємо, що представник позивача в адміністративному позові не навів жодного доводу чи мотиву неправомірності винесення рішення № від 29 жовтня 2019 року або незгоди з оскаржуваним рішенням.

Суд не приймає посилання представника позивача на приписи пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14, пп. 54.3.5 п. 54.3 ст. 54, ст. 55, 56, п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України, оскільки позивачем оскаржуються рішення, які прийняті відповідачами на підставі приписів Закону № 2464.

В свою чергу, приписами пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Таким чином, положення ПК не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятих рішень, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1 ; фактично мешкає: АДРЕСА_2 , інн. НОМЕР_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 ) до Головного управління ДФС в Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ), Головного управління ДПС в Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний. 166, ) про скасування рішень, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуваннями пункту 3 розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України до закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10 квітня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов