Справа № 360/1290/20
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

17 квітня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1290/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31.01.2020 № 477-СГ, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31.01.2020 № 477-СГ, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк протягом 5-ти (п`яти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду:

- належним чином засвідчених копій письмових доказів для долучення до матеріалів справи та вручення відповідачу з відміткою про засвідчення копії документа, яка складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії;

- доказів звернення 29.12.2019 із письмовою заявою до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га. у власність для ведення особистого селянського господарства;

- документу про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень.

10.04.2020 до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду за вхідним реєстраційним номером 14462/2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 03.04.2020, до якої надано належним чином засвідчені копії письмових доказів для долучення до матеріалів справи та вручення відповідачу з відміткою про засвідчення копії документа.

Проте, позивачем на виконання ухвали суду від 03.04.2020 не надано доказів звернення 29.12.2019 із письмовою заявою до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га. у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо виконання ухвали суду від 03.04.2020 в частині надання документу про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень позивачем зазначено таке.

Позивач просить врахувати роз`яснення, які розміщені на офіційному сайті Судової влади України (hhps://court.gov.ua/press/news/543537), щодо сплати судового збору для ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Із посиланням на положення Закону України «Про судовий збір», постанову Верховного суду від 27.06.2018 у справі № 572/2088/17 (провадження № 61-12842св18) зазначає, що учасники бойових дій, Герої України звільняються від сплати судового збору в усіх інстанціях у справах, пов`язаних іх порушенням їх прав. Також позивач вважає помилковим посилання на п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та інші судові рішення у зв`язку з тим, що вказані рішення містять правову позицію щодо сплати судового збору при зверненні працівника до суду, проте дані правовідносини регулюються іншими правовими нормами.

Перевіривши матеріали позовної заяви (після усунення недоліків), суддя дійшов висновку, що позивачем на виконання ухвали суду від 03.04.2020 не в повній мірі усунуто недоліки позовної заяви, з огляду на наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до частини другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI визначено, що ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, судовий збір становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, частиною першою статті 5 вказаного Закону № 3674-VI передбачений вичерпний перелік осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору.

Вказаний перелік умов є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає.

В позовній заяві та заяві про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали суду від 03.04.2020 зазначено, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Зазначено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 18.09.2015 серія АА № 311629.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав;

Статус, права, пільги учасників бойових дій та Героїв України встановлені, відповідно, Законом України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Законом України від 16.12.1993 № 3721-ХІІ "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні".

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняних до них, визначені статтею 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Зокрема, за приписами пункту 18 статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і пункту 2 статті 9 Закону України від 16.12.1993 № 3721-ХІІ "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" такі особи мають пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

Отже, наявність статусу учасника бойових дій або Героя України не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору, а в цій частині зроблена відсилка до іншого законодавства.

У свою чергу, частиною другою статті 22 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що ветерани війни, до яких належать учасники бойових дій, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

З цією правовою нормою кореспондується пункт 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.

Правовий аналіз змісту статті 5 Закону № 3674-VI свідчить про те, що від сплати судового збору звільняються або особи, зазначені в пунктах 7, 8, 9, 10, яким така пільга безумовно надається у зв`язку з наявністю певного статусу незалежно від категорії справи (особи з інвалідністю, громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи), або особи у справах визначеної в пунктах 1-6, 12-16 категорій.

Такий висновок підтверджується диспозицією пункту 16 частини першої статті 5 названого закону, згідно з яким згадану пільгу мають позивачі - за подання позовів щодо спорів, пов`язаних з наданням статусу учасника бойових дій.

Конструкція пункту 13, в якому йдеться про "справи, пов`язані з порушенням їхніх прав", вказує на категорію справ, в яких учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору. Якби лише наявність в особи такого статусу надавала у цій частині пільгу, то відпадала б необхідність у формулюванні другої частини зазначеної норми закону про те, що звільнення від сплати судового збору стосується спорів про порушені права.

Вказана норма не містить вичерпного переліку порушених прав, однак порушення прав нерозривно пов`язане саме зі статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які встановлені Конституцією України та іншими законами.

В даному спорі при зверненні до суду позивач, який є учасником бойових дій, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ від 31.01.2020 № 477 СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Луганській області видати позивачу наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка заданими Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею 2,00 га у власність для ведення селянського господарства.

Даний спір не пов`язаний з наявністю та відсутністю у позивача статусу учасника бойових дій та в даних правовідносинах відсутнє порушення права позивача, пов`язане саме зі статусом позивача як учасника бойових дій.

При цьому, позивачем до матеріалів позовної заяви не надано жодних доказів в підтвердження того, що позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення вказаної вищеземельної ділянки саме як учасник бойових дій тощо.

Крім того, позивачем не виконано ухвалу суду від 03.04.2020 в частині обов`язку надання доказів звернення 29.12.2019 із письмовою заявою до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га. у власність для ведення особистого селянського господарства.

Отже, суддею не встановлено, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом заявлено вимоги про порушення його прав, передбачених статтею 12 Закону України від 22.10.1993 /№ 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому позивачем має бути сплачений судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 9901/311/19 (№ рішення в ЄДРСР 85412901), від 18.12.2019 у справі № ЗП/9901/4/19 (№ рішення в ЄДРСР 86877196) та від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 (№ рішення в ЄДРСР 87641523).

Пояснення позивача в частині помилкового посилання на п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та інші судові рішення у зв`язку з тим, що вказані рішення містять правову позицію щодо сплати судового збору при зверненні працівника до суду, проте дані правовідносини регулюються іншими правовими нормами, суддею не приймається до уваги, оскільки в ухвалі суду від 03.04.2020 відсутнє посилання на дану правову позицію, наведену у вказаній вище постанові.

Крім того, суддя вважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом [1].

Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань [2].

Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором.

Положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Рекомендації R (81) 7 Комітету міністрів державам?членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя від 14.05.1981 та практика Європейського суду з прав людини встановлюють, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету [4].

Позиція ЄСПЛ стосовно сплати судового збору аналогічна: судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним».

Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Дослідження питань щодо функції та ролі інституту судових витрат в тому числі судового збору, є актуальним завданням процесуального права, успішне вирішення якого багато в чому буде сприяти забезпеченню ефективного функціонування адміністративного процесу.

Тобто, законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат), по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

У п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави [5]

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом («Голдер проти Сполученого Королівства» і «Z та інші проти Сполученого Королівства», рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року) [5].

Як вже зазначалося судом раніше, статтею 8 Закону України «Про судовий збір» визначені підстави для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати.

Таким чином, законодавець визначився із засобом, який може використовуватись для доступу до суду шляхом подачі позову без оплати його судовим збором.

Разом з цим, підставою для вчинення судом зазначених у цій нормі дій є врахування ним майнового стану сторони. Обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

Визначальним чинником, який дає підстави для застосування статті 8 законодавець пов`язав із поняттям «майнового стану сторони».

Однак, в такій реакції поняття «майнового стану сторони» є оціночним в кожній окремій справі.

Таким чином, в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог національного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

Отже, залишивши позовну заяву без руху, суддя проінформував позивача про обов`язок виправити недоліки позовної заяви відповідно до положень процесуального закону.

Оскільки позивач не виконав зазначених вимоги і, отже, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, позовна заява підлягає поверненню.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, вона повертається позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що згідно положень частини 8 статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 55, 57, 169, 248, 256, Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31.01.2020 № 477-СГ, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

СуддяЄ.О. Кисельова