Справа № 326/1897/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року Справа № 326/1897/19 ЗП/280/3/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 з Приморського районного суду Запорізької області до Запорізького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Приморського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУПФУ в Запорізькій області (далі первинний відповідач).

Ухвалою від 08.01.2020 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

20.01.2020 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову, до якої доданий уточнений позов.

В уточненому позові в якості відповідача позивачем визначене Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), просить:

визнати дії відповідача неправомірними;

зобов`язати відповідача врахувати стаж:

з 01.11.2011 по 25.08.2016 в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області на посаді сестри медичної у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання;

з 18.05.2017 по 13.08.2017 в КУ Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання;

з 05.09.2017 по 19.03.2018 в КУ Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області на посаді сестри медичної відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання;

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що вона звернулась до Приморського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зазначає, що станом на 31 березня 2018 року спеціальний стаж роботи позивача становить 26 років 7 місяців 22 дні, тобто є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом № 1001/02 від 15.08.2019 начальника Приморського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУПФУ в Запорізькій області було повідомлено про відсутність законних підстав для призначення пенсії. Також, листом Приморського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУПФУ в Запорізькій області №13/Д-02.22 від 20.11.2019 повідомлено про те, що в розпорядчих документах КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області», в Положенні про комунальну установу КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області», відомостях з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України інформація про те, що вищезазначена установа відноситься до інтернатних закладів відсутня. Не погодившись з даною відмовою позивач звернувся до суду, просить позов задовольнити.

Ухвалою від 27.01.2020 відкрите спрощене позовне провадження в адміністративній справі №326/1897/19. Судовий розгляд призначено на 25.02.2020 без виклику сторін.

11.02.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов (вх. № 6337), в якому зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - Управління) за призначенням пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до наданих документів позивача та згідно записів трудової книжки до спеціального стажу роботи для призначення пенсії за вислугою років, встановлено, що такий стаж роботи ОСОБА_1 становить 22 роки 15 днів.

На день звернення позивача за призначенням пенсії пункт "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019, передбачає, право на пенсію за вислугу років працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 у справі №1-13/2018 не містить порядку його виконання.

Разом з тим, посилаючись на п. 2-1, абз. 1, 2 п. 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058), в редакції Закону №2148, та положення п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка була чинна станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом №2148), зазначає, що станом на 11.10.2017 позивач не мала спеціального стажу роботи достатнього для призначення їй пенсії за вислугу років.

Крім того, зазначає, що КУ Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області не є лікувальним закладом охорони здоров`я, а тому період роботи позивача в цій установі (з 01.11.2011 по 25.08.2015, з 18.05.2017 по 13.08.2017 та з 05.09.2017 по 19.03.2018) не зарахований до спеціального стажу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За даними трудової книжки позивача судом встановлено такий стаж роботи позивача:

з 16.08.1990 по 31.10.2011 позивачка працювала в Приморській районній центральній лікарні на посаду медичної сестри. Наказом від 28.10.2011 №214/л позивача було звільнено за переведенням до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області;

з 01.11.2011 по 25.08.2015 позивачка працювала в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області (з 30.04.2013 Комунальна установа «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області) на посаді сестри медичної у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання;

з 03.09.2015 по 30.10.2015, з 22.08.2016 по 17.05.2017 та з 18.04.2018 по 13.01.2019 позивачка отримувала допомогу по безробіттю в Приморському районному центрі зайнятості;

з 01.10.2015 по 29.07.2016 позивачка працювала на посаді медичної сестри в Комунальному закладі Коларівська ЗОШ І-ІІІ ступенів;

з 18.05.2017 по 13.08.2017 позивачка працювала на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання в Комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області;

з 05.09.2017 по 19.03.2018 позивачка працювала на посаді медичної сестри стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання в Комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області.

Крім того, за даними розрахунку страхового стажу судом встановлено, що відповідачем до страхового стажу позивача враховане навчання у Бердянському медичному училищі в період з 01.09.1988 по 04.07.1990.

При цьому за даними цього ж розрахунку судом встановлено, що загальний трудовий стаж позивачки, розрахований відповідачем становить 29 років 11 місяців та 3 дні.

Судом встановлено, що розрахований відповідачем у зазначеному розрахунку стаж роботи позивача на посаді медичної сестри в Комунальному закладі Коларівська ЗОШ І-ІІІ ступенів становить 8 місяців та 28 днів за період з 01.10.2015 по 29.07.2016, разом з тим, судом проведений перерахунок цього стажу та встановлено, що період роботи позивача в цьому закладі безпідставно зменшений відповідачем на 1 місяць, тобто замість 8 місяців та 28 днів позивачка пропрацювала в цьому закладі 9 місяців 29 днів (повні місяці жовтень, листопад, грудень 2015 року, січень-червень 2016 року та 29 днів).

Отже, відповідачем на один місяць безпідставно зменшено стаж роботи позивача (жодного обґрунтування цій дії відповідач суду не надав), тобто розрахований судом загальний стаж роботи позивача становить 30 років та 3 дні, а не 29 років 11 місяців та 3 дні, як розраховано відповідачем.

Листом від 15.08.2019 №1001/02 та від 20.11.2019 №13/Д-02.22 позивачу було повідомили про те, що право на пенсію по вислузі років при досягненні 55 років у неї відсутнє, оскільки наявний спеціальний стаж є меншим ніж необхідний 26 років 6 місяців.

Відповідно до пункту «е» статті 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: е) працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

За переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 в третьому розділі - 3.Соціальний захист, відсутні такі заклади, як «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)», наявні «Інтернатні заклади для інвалідів, дітей-інвалідів і престарілих».

В період часу з 01.11.2011 по 25.08.2015 позивачка працювала в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області на посаді сестри медичної у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання, 30.04.2013 який було перетворено у КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області».

В період часу з 18.05.2017 по 13.08.2017 позивачка працювала в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області» на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання.

В період часу з 05.09.2017 по 19.03.2018 позивачка працювала в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області» на посаді сестри медичної відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання.

Саме, цей період не зарахований відповідачем, бо як зазначалось вище такої установи немає в Переліку.

Розглядаючи спір по суті, суд керується наступним.

За приписами п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Визначено, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з дати прийняття зазначеного рішення Конституційного суду України (з 04.06.2019) положення ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" слід застосовувати у редакції, яка існувала до внесення до неї змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

За приписами п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, яка існувала до внесення до неї змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, та, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 має застосовуватися з 04.06.2019, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідно до вимог п. «д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 2-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058 визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Абзацами 1, 2 пункту 16 Розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058 визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

В свою чергу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VІІІ набрав чинності з 11.10.2017.

Отже, станом на дату звернення позивача до відповідача (05.08.2019) за призначенням пенсії за вислугу років, позивачу для призначення пенсії за п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідна була наявність станом на 11.10.2017 не менше 25 років спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років за зазначеним пунктом, тому вимога позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу період його роботи з 12.10.2017 по 19.03.2018 року є необґрунтованою.

Відповідачем визнається наявність у позивача спеціального стажу 22 роки 15 днів (робота в Приморській ЦРЛ з 16.08.1990 по 31.10.2011 (21 рік 2 місяці та 16 днів) та робота в КЗ Коларівська ЗОШ І-ІІІ ступенів з 01.10.2015 по 29.07.2016 (9 місяців 29 днів)) та не визнається як спеціальний стаж роботи позивача з 01.11.2011 по 25.08.2015, з 18.05.2017 по 13.08.2017 та з 05.09.2017 по 19.03.2018. При цьому в листі від 20.11.2019 №13/Д-02.22 відповідач роз`яснив позивачу, що навіть якщо врахувати позивачу зазначені періоди до спеціального стажу такий стаж буде складати 26 років 2 місяці та 15 днів, чого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням вимог п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058, оскільки станом на 01.04.2015 такий стаж позивача становив лише 24 роки 7 місяців 16 днів з необхідних 25 років, станом на 31.12.2015 становив лише 25 років 3 місяці 12 днів з необхідних 25 років 6 місяців.

Щодо неврахування до спеціального стажу роботи позивача періоду її роботи в Комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Розділом 2 зазначеного Переліку передбачено право на призначення зазначеної пенсії лікарям та середньому медичному персоналу (незалежно від найменування посади), які працюють в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органів Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Розділом 3 зазначеного Переліку передбачено право на призначення зазначеної пенсії медичним працівникам (незалежно від найменування посад), які працюють в інтернатних закладах для інвалідів, дітей-інвалідів і престарілих.

Відповідно до Примітки до зазначеного переліку:

п. 1-1 - Лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі "1. Освіта", відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років;

п. 2 - Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ;

п. 4 - При призначенні пенсії за вислугу років зазначеним у цьому переліку особам допускається підсумовування стажу за періоди їх роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту.

Чинне законодавство не містить визначення терміну інтернатний закладах, натомість п. 1.1 Типового Положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 №549, визначено, що будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни та праці (далі - будинок-інтернат) є стаціонарною соціально-медичною установою загального типу для постійного проживання громадян похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування.

Пунктом 1 Типового положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 №1417, визначено, що територіальний центр надання соціальних послуг (далі - територіальний центр) є бюджетною установою, рішення щодо утворення, ліквідації або реорганізації якої приймає місцевий орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Територіальний центр утворюється для надання соціальних послуг громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги, за місцем проживання, в умовах стаціонарного, тимчасового або денного перебування.

Діяльність територіального центру повинна відповідати критеріям діяльності суб`єктів, що надають соціальні послуги.

Пунктом 4 Типового положення про територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 №1417, визначено, що на надання соціальних послуг в територіальному центрі мають право:

громадяни похилого віку, особи з інвалідністю, хворі (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більш як чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, визнані такими в порядку, затвердженому МОЗ;

громадяни, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв`язку з безробіттям і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, стихійним лихом, катастрофою (і мають на своєму утриманні неповнолітніх дітей, дітей з інвалідністю, осіб похилого віку, осіб з інвалідністю), якщо середньомісячний сукупний дохід їх сімей нижчий ніж прожитковий мінімум для сім`ї.

Згідно із п. 6 зазначеного Типового положення положення про територіальний центр, його структура за пропозицією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення місцевої державної адміністрації або виконавчого органу міської, районної в місті ради, погодженою відповідно з Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення обласної, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, затверджується місцевим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який його утворив.

Відповідно до п. 9 зазначеного Типового положення у територіальному центрі можуть утворюватися такі структурні підрозділи:

1) відділення (не менш як два різного спрямування):

соціальної допомоги вдома;

денного перебування;

стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання;

організації надання адресної натуральної та грошової допомоги;

2) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на надання соціальних послуг громадянам, зазначеним у пункті 4 цього Типового положення.

Аналогічне зазначене в Положенні про стаціонарне відділення для постійного або тимчасового проживання територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області, затверджене Розпорядженням голови районної державної адміністрації №161 від 01.04.2011 та Положенні про відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського районної ради Запорізької області», яке стало правонаступником майна, прав та обов`язків бюджетної установи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району Запорізької області, згідно рішення Приморської районної ради Запорізької області №11 від 26.03.2013 року.

Згідно з п. 38 Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 р. № 1417.

Відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання територіального центру (далі - відділення стаціонарного догляду) утворюється для обслуговування не менш як 10 і не більш як 50 одиноких громадян (обмеження щодо граничної чисельності громадян у відділенні стаціонарного догляду, що встановлено ним пунктом, набирає чинності з 1 січня 2017 р.), до якого на постійне або тимчасове проживання, повне державне утримання безоплатно приймаються одинокі громадяни похилого віку, інваліди (які досягли 18-річного віку), хворі (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більш як чотири місяці), які відповідно до висновку лікарсько-консультаційної комісії закладу охорони здоров`я за станом здоров`я не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього догляду та допомоги, стаціонарного догляду, соціально-побутових, соціально-медичних та інших соціальних послуг.

Відповідно до п.39 Переліку у відділенні стаціонарного догляду громадяни перебувають на повному державному утриманні, одержують соціальну послугу стаціонарного догляду та відповідно до встановлених норм забезпечуються:

1) житлом, одягом, взуттям, постільною білизною, м`яким і твердим інвентарем і столовим посудом;

2) раціональним чотириразовим харчуванням, у тому числі з урахуванням віку і стану здоров`я, у межах натуральних норм харчування, передбачених для мешканців інтернатних установ;

3) цілодобовим медичним обслуговуванням;

4) слуховими апаратами, окулярами, протезно-ортопедичними виробами, засобами пересування (крім моторизованих), медикаментами відповідно до медичного висновку;

5) комунально-побутовим обслуговуванням (опалення, освітлення, радіофікація, тепло-, водопостачання тощо).

З урахуванням викладеного та з доданих до матеріалів позову копій Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району запорізької області, затвердженого розпорядженням голови Приморської районної державної адміністрації від 16.04.2010 №180, Положення про стаціонарне відділення для постійного або тимчасового проживання територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого розпорядженням голови Приморської районної державної адміністрації від 01.04.2011 №161, рішення Приазовської районної ради Запорізької області від 26.03.2013 №11 «Про створення комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування «надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області», положення про відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області», затвердженого наказом директора комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморської районної ради Запорізької області» від 01.07.2016 №90 судом встановлено, що як будинок-інтернат, так і відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) за своїм функціональним призначенням є ідентичними закладами соціального захисту стаціонарною соціально-медичною установою для постійного проживання осіб, які потребують стороннього догляду.

Відтак, з огляду на вказані обставини, періоди роботи позивача з 01.11.2011 по 25.08.2015, з 18.05.2017 по 13.08.2017, з 05.09.2017 по 11.10.2017 (загалом 4 роки 1 місяць 28 днів) підлягають віднесенню до спеціального стажу позивача, який надає право на призначення пенсії на підставі п. е ч. 1 ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, а тому загальна тривалість стажу роботи позивача в закладах охорони здоров`я та соціального захисту станом на 11.10.2017 становить 26 років 02 місяці 13 днів, тобто більше 25 років, як це визначено п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом з цим, у відповідності до ст. 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Отже, правовідносини із призначення пенсій відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження пенсійного органу.

Таким чином, позовна вимога у частині зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у повному обсязі з 01.11.2011 по 25.08.2015, з 18.05.2017 по 13.08.2017, з 05.09.2017 по 11.10.2017 підлягає задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення їй пенсії з урахуванням висновків суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а відтак про необхідність часткового задоволення позову, а саме в наведеній вище частині.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи встановлено факт сплати позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн., а отже, відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, зазначена сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) від 05.08.2019 року № 848 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору в сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль