Справа № 300/2301/19
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2301/19 пров. № А/857/1553/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2019 року, прийняте суддею Григорук О.Б. в м.Івано-Франківську, у справі № 300/2301/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.10.2019 за №150 про відмову у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993, визнати протиправними дії щодо відмови у переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 та зобов`язати призначити, нарахувати та виплатити позивачу з 23.09.2019 пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993. Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.10.2019 за №150 у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити та здійснити нарахування й виплату позивачці з 23.09.2019 пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993.

Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що згідно з пунктом 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10.12.2015, який набрав чинності з 01.05.2016, право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 мають особи, які на день набрання чинності Законом №889-VІІІ; досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Після 01.05.2016, відповідно до статті 90 Закону України "Про державну службу" №889-VІІІ від 10.12.2015 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Оскільки позивач не досягла 60-річного віку, відповідачем прийнято рішення від 02.10.2019 за №150 про відмову у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993.

Просить скасувати рішення і прийняти нове, яким в позові відмовити.

Позивач подала апеляційну скаргу з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом відмовлено у стягненні судових витрат на надання правової допомоги.

Згідно з ч.2 ст.57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до ч.2 ст.43 КАС України має адміністративну процесуальну дієздатність.

Враховуючи, що представником у суді в окремих категоріях справ, до яких належить і даний спір, може бути не лише адвокат, а тому відшкодуванню підлягаю витрати на правову допомогу, надану фахівцем у галузі права.

На підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір, який укладений між позивачем та фізичною-особою підприємцем, а також акт правничих послуг від 19.11.2019 року, відповідно до якого виконавець надав позивачу правничі послуги у формі складання позовної заяви - 1500 грн. Згідно квитанції від 19.11.2019 послуги оплачено в повному обсязі.

Просить стягнути судові витрати за надання правової допомоги в сумі 1500 грн.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.05.1989 ОСОБА_1 , з 05.05.1989 по 01.11.1992 та з 09.08.2001 по 28.04.2017 працювала на посадах державної служби (а.с.13-21).

З 27.07.2009 позивача визнано особою з інвалідністю третьої групи та призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". З 01.08.2012 позивача визнано особою з інвалідністю другої групи. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0786310, з 22.09.2016 позивачу встановлено довічно другу групу інвалідності (а.с.25, 29).

23.09.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності згідно статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 02.10.2019 за №150 відмовило у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 з підстав, що позивач не досягла встановленого законодавством віку (а.с.23, 24).

Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 02.10.2019 за №150 у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 та зобов`язанні відповідача призначити та здійснити нарахування й виплату позивачу з 23.09.2019 пенсію по інвалідності, відповідно до статі і 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до п. 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст. 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Судом встановлено, що станом на 29.04.2017 року стаж позивача на державній службі становить понад 19 років і вона є інвалідом ІІ групи

Таким чином, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Стосовно доводів відповідача про те, що законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 1 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені пунктів 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положень» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, і норми, передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік, стаж державного службовця і страховий стаж.

Апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому суд зазначає, що орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Аналогічний правовий висновок щодо подібних правовідносин викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18 та в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №348/2370/16-а.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач визнана особою з інвалідністю другої групи у період перебування на державній службі та має стаж державної служби понад 10 років, відтак, має право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19.12.1993 №3723-ХІІ.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, в задоволенні яких суд першої інстанції відмовив, з підстав того, що судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Доказів здійснення адвокатською діяльністю ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" суду не надано, то апеляційний суд погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до договору про надання правової допомоги №19/11/19 від 19.11.2019, акту надання правничих послуг та платіжного доручення про оплату послуг правничої допомоги від 19.11.2019 позивачем сплачено 1500 грн. витрат на складення позову фізичною особою-підриємцем ОСОБА_2 (а.с. 30 - 33)

Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу, для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Згідно з частинами 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

З наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що вид діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - діяльність у сфері права (а.с.34)

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

керуючись ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2019 року у справі № 300/2301/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін