Справа № 826/15384/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року Справа № 826/15384/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Степанюка А.Г., Федотова І.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Апарату Верховної Ради України

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на корисить позивача одноразової грошової допомоги в розмірі 26248,74 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9431,81 грн., збитків від інфляції в сумі 33381,43 грн., відсотків за користування коштами 3156,59 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року адміністративний позов було задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 26 179,64 грн., з яких: 16 748,00 грн. - одноразова грошова допомога та 9 431,64 грн. - компенсація за невикористану відпустку.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що одноразова грошова допомога та компенсація за невикористану відпустку є виплатами, які гарантуються законодавством та які мали бути здійснені відповідачем на користь позивача, однак такий обов`язок Апарату ВР України виконаний не був, а також з того, що відсутність економії фонду оплати праці не надає відповідачу достатніх підстав для невиконання вказаного обов`язку і з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в обсязі, заявленому позивачем.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що умови проходження державної служби помічниками консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки їх безпосереднім роботодавцем та керівником є народні депутати, а Апарат ВР України здійснює лише документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між ними, яке можливе виключно в межах коштів, виділених за бюджетними призначеннями.

Крім того, у своїй скарзі апелянт також зазначає, що Апарат ВР України не може брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік і що саме через це відповідач не здійснив у 2014 році позивачу оспорюваних виплат.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

Позивач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не подавав.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, вирішено перейти до розгляду в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України, з урахуванням того, що наявні у справі матеріали є достатніми для її вирішення апеляційним судом, позиція обох сторін викладена в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, а також того, що дана справа була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 по справі «Смірнова проти України» зазначено, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 07.05.2013 відповідно до розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 23.05.2013 № 5642 позивач був переведений за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України Самойленка Ю.П. на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7-го рангу державного службовця.

Стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 07.05.2013 складав 07 років 02 місяці 20 днів.

27.11.2014 у зв`язку із закінченням строку трудового договору позивач був звільнений із займаної посади (розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 № 7212).

У жовтні 2014 року з метою отримання одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати, передбаченої частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», позивач звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука В.О. з відповідною заявою.

Зазначена виплата позивачу проведена не була та відповіді на його заяву не надано.

Компенсація за невикористану відпустку позивачу також не виплачувалась, що підтверджується листом відділу бухгалтерського обліку, фінансів та планування Управління правами Апарату ВР України від 10.10.2018 № 9-1-15/663.

З огляду на те, що під час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України, йому не було виплачено одноразову грошову допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вважаючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку порушеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (КЗпП України), Законами України Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХII (далі - Закон № 3723-ХII), «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-ХІІ (далі - Закон № 2790-ХІІ), «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Положенням про Апарат Верховної Ради України, затвердженим розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 (далі - Положення № 769), Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5 (далі - Інструкція № 5).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою і третьою статті 34 Закону № 2790-ХІІ передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

На чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування

Згідно з частиною першою розділу І Положення № 769 Апарат Верховної Ради України є органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, кадрове, фінансово-господарське, матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Верховної Ради України, народних депутатів України.

Відповідно до пункту 23 частини восьмої розділу III Положення № 769 на Апарат Верховної Ради України покладається організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування народних депутатів України, їх помічників-консультантів, працівників Апарату, забезпечення виконання положень Закону України «Про державну службу»; підготовка інформаційно-аналітичних матеріалів з кадрових питань.

Частиною шостою статті 34 Закону № 2790-ХІІ передбачено, що у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

У ст. 94 КЗпП України закріплено, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата.

Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5 суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.

Згідно зі статтею 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Аналогічні норми закріплені у ст. 24 Закону № 504/96-ВР.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що помічники-консультанти народного депутата України, на яких поширюється дія Закону № 2790-ХІІ, мають право на отримання передбачених законодавством виплат, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені види виплат позивачу при його звільненні проведені не були, що призвело до порушення його майнових прав та конституційної гарантії оплати праці.

При цьому, доводи апелянта про те, що умови проходження державної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки їх безпосереднім роботодавцем та керівником є народні депутати, а Апарат ВР України здійснює лише документальне та фінансове обслуговування трудових відносин між ними, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з вищевикладених норм Закону № 3723-ХІІ, на чотирьох помічників-консультантів народного депутата, до складу яких входив позивач, поширюється дія вказаного Закону, їм присвоюється відповідний ранг держави службовця четвертої категорії і вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Разом з тим, твердження апелянта про те, що фінансове забезпечення помічників-консультантів народного депутата є можливим виключно в межах коштів, виділених за бюджетними призначеннями, і що Апарат ВР України не може брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, а також, що саме через це відповідач не здійснив у 2014 році позивачу вищезазначених виплат, судова колегія до уваги не приймає, оскільки відсутність фінансових ресурсів не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання законодавчо гарантованих виплат.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішеннях від 08.11.2005 у справі «Качко проти України», від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України», від 04.04.2006 у справі «Шевченко проти України», відповідно до яких реалізація особою права, що пов`язано з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007 також неодноразово наголошувалося на неможливості ставлення гарантованих законом виплат, пільг тощо в залежність від видатків бюджету.

Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги правові висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності нездійснення відповідачем виплати позивачу одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку, порушення його майнових прав та необхідність їх відновлення шляхом стягнення відповідних сум коштів з відповідача та частково задоволення позову.

Таким чином, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Апарату Верховної Ради України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 14 квітня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: