Справа № 640/24676/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2020 року м. Київ № 640/24676/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1) Державної міграційної служби України

2) Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у

м. Києві та Київської області

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 13 вересня 2019 року № 228320000/2775 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 12 листопада 2019 року в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки від 22 жовтня 2003 року серії КИ № 038835/107174 та від 18 травня 2004 року серії КИ № 010790/107174 на постійне проживання в Україні позивачу;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не повинна нести негативні наслідки протиправних дій міграційного органу, оскільки порушення відбулося не з вини позивача, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше 10 років тому, є недопустимим.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачі подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що перевіркою щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в позивача встановлено, що на момент звернення позивача із заявою щодо отримання посвідки, норма Закону, котра надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, вже втратила чинність. Виходячи з вказаного, позивач не мала права на документування посвідкою з зазначених підстав, а отже, оформлені їй посвідки на постійне проживання підлягають визнанню недійними та вилученню.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі висновку розгляду матеріалів громадянки В`єтнама ОСОБА_1 від 10 липня 2003 року, затвердженого начальником УГІРФО ГУМВС України в м. Києві полковником міліції Довиденком В.М., документовано позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

20 квітня 2004 року позивач звернулась до міграційного органу із заявою про продовження/видачі посвідки на постійне проживання.

18 травня 2004 року посвідка серії НОМЕР_1 була замінена на посвідку серії НОМЕР_2 .

Позивач звернулася у вересі 2019 року до відповідача - 2 з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

13 вересня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області за результатами розгляду вказаної заяви, на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Листом від 31 жовтня 2019 року № 8101.6.1-45756/8101.6-19 відповідач -2 повідомив позивача про те, що підготовлено проект висновку щодо оформлення посвідки на постійне проживання наданого громадянці ОСОБА_1 та направлено для підготовки наказу ДМС України про скасування рішення щодо оформлення зазначеної посвідки.

Державною міграційною службою України 12 листопада 2019 року видано наказ № 309 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким, на підставі висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 04 жовтня 2019 року стосовно громадянки СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2003 року та серії КИ № НОМЕР_4 від 18 травня 2004 року.

Згідно висновку відповідача - 2 від 04 жовтня 2019 року, громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25 червня 2003 року звернулась до ВГІРФО Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання. При зверненні заявниця надала довідку (від 18 червня 2003 року № 15/392) про те, що вона в період з вересня 1999 року по теперішній час (на 18 червня 2003 року) проходила наукове стажування в Національній академії наук за спеціальністю «Розміщення продуктивних сил та регіональна економіка». Керівництвом УГІРФО ГУ МВС України у м. Києві 10 липня 2003 року на підставі заяви позивача було прийнято рішення щодо документування її посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію». З огляду на той факт, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», оскільки позивач звернулась за оформленням посвідки на постійне проживання у період, коли чинним законодавством вже не було передбачено вчинення таких дій без наявності дозволу на імміграцію. Також зазначено, що рішення від 10 липня 2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , прийнято з порушенням вимог законодавства.

Вважаючи оскаржувані рішення та наказ відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок № 321).

Відповідно до пункту 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Згідно з пунктом 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 21 Порядку № 321 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (пункт 22 Порядку № 321).

Після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету (пункт 25 Порядку № 321).

Прийняті уповноваженим суб`єктом заява-анкета та скановані документи (у тому числі отримані біометричні дані, параметри) із застосуванням засобів Реєстру автоматично розподіляються та надсилаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який обслуговує відповідного уповноваженого суб`єкта, що здійснив прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (пункт 27 Порядку № 321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження для розгляду документів, прийнятих уповноваженим суб`єктом, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 і 33 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства (пункт 29 Порядку № 321).

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів (пункт 36 Порядку № 321).

Пунктом 37 Порядку № 321 передбачено, що ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

У разі коли дозвіл на імміграцію виданий одним територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення посвідки подані до іншого територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, відповідь на які надається протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особу без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів.

Відповідно до пункту 38 Порядку №321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки передбачені пунктом 62 Порядку № 321.

Так, вказаним пунктом Порядку № 321 визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 63 Порядку № 321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

Таким чином, Порядком № 321 чітко визначено, що повноваження територіального органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання обмежені перевіркою лише підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 62 Порядку № 321.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній станом на липень 2003 року), особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Так, 07 липня 2001 року вказаний Закон опубліковано у виданні "Урядовий кур`єр" № 119.

Відповідно до пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 липня 2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867, рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ.

Враховуючи, що Закон України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ опубліковано 07 липня 2001 року у виданні "Урядовий кур`єр" № 119, отже цей Закон набув чинності 07 серпня 2001 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач прибула в м. Київ у 1990 році за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, з вересня 1999 року проходила наукове стажування в Національній академії наук України за спеціальністю «Розміщення продуктивних сил та регіональна економіка». Із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернулася 25 червня 2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році відповідачем була проведена перевірка законності залишення її на постійне проживання на території України.

При цьому відповідач керувався пунктом 4 розділу V "Прикінцеві положення "Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем виявлено не було та надано позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 820/1863/17.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування посвідки на постійне проживання.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування".

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 20 жовтня 2011 року по справі "Рисовський проти України" зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За такого правового врегулювання та обставин справи суд прийшов до висновку про неправомірність наказу Державної міграційної служби України від 12 листопада 2019 року № 309 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки від 22 жовтня 2003 року серії КИ № 038835/107174 та від 18 травня 2004 року серії КИ № 010790/107174 на постійне проживання в Україні позивачу та рішення від 13 вересня 2019 року № 228320000/2775 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

У зв`язку з тим, що судом визнано протиправним наказ ДМС України від 12 листопада 2019 року № 309 в частині пункту 8 з підпунктами 8.1 та 8.2, що стосуються громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача - 2 здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу, для захисту прав позивача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача понесенні витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частинами першою та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З матеріалів справи вбачається, що між Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та адвокатом Павловим Ігорем Геннадійовичем укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 23-10/19 від 23 жовтня 2019 року (Договір).

Відповідно до акту виконаних робіт № 25/01-19 від 25.01.2019 (Акт виконаних робіт) замовник сплатив за надані юридичні послуги 25 000,00 грн, претензій по оплаті та наданим послугам сторони не мають.

В акті виконаних робіт до Договору від 25 листопада 2019 року адвокат виконав наступні роботи:

надання усної консультації - 1 год. (1500,00 грн);

аналіз чинного законодавства та розробка правової позиції - 4 год. (6000,00 грн);

роз`яснення чинного законодавства клієнту - 3 год. (3000,00 грн);

підготовка адвокатських запитів до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та ДМС - 3 год. (4500,00 грн);

розробка проекту позовної заяви - 3 год. (4500,00 грн);

формування пакету документів необхідного для подання позовної заяви - 2 год. (1500,00 грн).

Загалом - 14 години, становить 21 000,00 гривень (1 год. х 1500,00 грн).

Сплата зазначеної суми підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 23-10/10

Відповідачами у відзивах на позовну заяву щодо стягнення судових витрат зазначено, що заявлені вимоги про відшкодування судових витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката є очевидно безпідставною та необґрунтованою, так як справа є незначною складності, складання адвокатом в даній справі документів не потребує значного часу та такі послуги не є послугами значного обсягу.

Частинами п`ятою - сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За результатами дослідження зазначених вище доказів, суд доходить висновку про недоведеність розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу та неспіврозмірність їх з обсягом наданої адвокатом допомоги зі справи.

За приписами статті 15 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту. Адвокатське об`єднання має самостійний баланс, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього Закону).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Так, умовами договору визначено, що клієнт сплачує послуги адвоката у розмірі 1500,00 грн за годину роботи адвоката.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження витраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості розміру судових витрат та пропорційності до предмета спору, оскільки даний спір є немайновим.

За таких обставин, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд, оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку позову, підготовку позовної заяви, доданих до неї пакету документів, запитів до відповідачів, дійшов висновку, що справедливим та співрозмірним є призначення компенсації витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач поніс документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Подібна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року справа №910/15944/17.

З урахуванням викладеного, судовий збір на понесенні витрати на професійну правничу допомогу підлягають пропорційному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення від 13 вересня 2019 року № 228320000/2775 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 12 листопада 2019 року № 309 в частині пункту 8 з підпунктами 8.1 та 8.2 щодо визнання недійсною та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки від 22 жовтня 2003 року серії КИ № 038835/107174 та від 18 травня 2004 року серії КИ № 010790/107174 на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

5. Стягнути на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені нєю витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та понесенні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ), в іншій частині стягнення понесених витрати на професійну правничу допомогу - відмовити.

6. Стягнути на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені нєю витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривен 40 копійок та понесенні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), в іншій частині стягнення понесених витрати на професійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова