Справа № 120/3806/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3806/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк Алла Юріївна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

15 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом з Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Департамент соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що вважає протиправним рішення Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради викладене у протоколі засідання № 3 від 14.11.2019 року про відмову йому у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 адміністративний позов задоволено повністю, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, оформлене протоколом засідання №3 від 14.11.2019 року, про відмову позивачу у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав;

- зобов`язано Комісію щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради призначити позивачу грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав;

- стягнуто на користь позивача із Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 15000,00 грн., завданої протиправним рішенням Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради про відмову позивачу у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Вінницької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що пунктом 1 Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року № 214, визначено механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другоїстатті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов (далі - субвенція) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно доЖитлового кодексу Української РСРстаном на 01.01.2018 року.

Також апелянт вказує, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України № 1463/0/242-19 від 08.08.2019 року, наданого на запит Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, вбачається, що право на отримання грошової компенсації відповідно до положень вказаного Порядку мають особи з інвалідністю внаслідок війни І-ІІ груп, які перебували на квартирному обліку до 01.01.2018 року. Таким чином, на переконання відповідача, відсутні підстави для призначення та виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

ОСОБА_1 , колишній військовослужбовець Збройних Сил України, у період з січня 1988 року по лютий 1989 року (період бойових дій) виконував обов`язки військової служби в Демократичній республіці Афганістан.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА №696170 позивачу з 10.11.2011 року встановлено третю групу інвалідності та зазначено, що поранення отримано при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

За результатами повторного огляду, ОСОБА_1 , з 15.05.2018 року встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку пораненням отриманим при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 078069.

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Вінницької міськох ради №20-00-003-33399 від 20.07.2018 року позивач, станом на 01.01.2018 року, перебуває на квартирному обліку при виконавчому комітеті міської ради за № 1324 загальної черги, за № 216 у списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житла та за № 35 у списку інвалідів війни та членів загиблих військовослужбовців, як інвалід війни другої групи (ДРА).

26.06.2018 року Вінницька обласна спілка ветеранів війни в Афганістані звернулася до Виконавчого комітету Вінницької міської ради стосовно забезпечення житлом громадянина ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи.

За результатами розгляду вказаного звернення, листом Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-008-41333 від 06.09.2018 року повідомлено, що відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.2018 року, позивач має право на отримання грошової компенсації для придбання житла. При цьому роз`яснено, що для отримання вказаної грошової компенсації необхідно звернутися до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з відповідними документами.

17.09.2019 року позивач звернувся на особистому прийомі до директора Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо виплати йому грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.

Листом Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради № Ц-08-82877/8-0432 від 10.09.2019 року позивача повідомлено, що право на отримання грошової компенсації відповідно до положень Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.2018 року, мають особи з інвалідністю внаслідок війни І-ІІ груп, які перебували на квартирному обліку до 01.01.2018 року. Оскільки, станом на 01.01.2018 року позивач перебував на квартирному обліку, як особа з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, а ІІ групу інвалідності отримано у травні 2018 року, вказано, що ОСОБА_1 не має права на отримання вказаної грошової компенсації.

Рішенням Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, оформленим протоколом засідання № 3 від 14.11.2019 року, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, оформлене протоколом засідання № 3 від 14.11.2019 року, про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак є протиправним. Зокрема, на переконання суду, під жодну з умов для прийняття рішення про відмову в призначенні грошової допомоги, перелічених у пункті 15 Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.2018 року, виплати грошової компенсації, позивач не підпадає. Однак, зі змісту оскаржуваного рішення Комісії, вбачається, що остання, відмовляючи позивачу у виплаті грошової компенсації, не посилається на жодну з підстав, визначених пунктом 15 Порядку виплати грошової компенсації.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що лист (роз`яснення) Міністерства соціальної політики України № 1463/0/242-19 від 08.08.2019 року, наданий на запит Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради № 08-00-019-311869 від 21.06.2019 року, у якому зазначено, що право на отримання грошової компенсації відповідно до Порядку мають особи з інвалідністю внаслідок війни І-ІІ групи, які перебували на квартирному обліку до 01.01.2018 року, не містить висновку щодо наявності чи відсутності права на грошову компенсацію для отримання житлового приміщення саме у позивача. Водночас, подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами.

Відносно позовних вимог, у частині зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, суд встановив, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, а відтак, з врахуванням встановлених обставин справи дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Також, за результатом розгляду справи, надаючи оцінку позовним вимогам у частині компенсації позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції вважає, що наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду. При цьому, позивач просив стягнути моральну шкоду у розмірі 15000 грн., що, у даному випадку на переконання суду, не є очевидно неспівмірним.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ(далі Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до пункту другого частини 1статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Пунктом сьомим частини 2статті 7 Закону № 3551-ХІІ передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Згідно з пунктом 18 статті 13 Закону № 3551-ХІІ особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, як позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.201 року затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей (далі Порядок та умови) та Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей (далі Порядок виплати грошової компенсації).

Відповідно до пункту 1 Порядку та умов визначено механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другоїстатті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов (далі - субвенція) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно доЖитлового кодексу Української РСРстаном на 01.01.2018 року.

Таким чином, вказаний порядок визначає механізм надання грошової допомоги з державного бюджету місцевим бюджетом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для відмови у призначенні позивачу грошової компенсації слугувало те, що позивач станом на 01.01.2018 року не перебував на квартирному обліку при виконавчому комітеті Вінницької міської ради як особа з інвалідністю ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Пунктом 1 Порядку виплати грошової компенсації визначено умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другоїстатті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов (далі - грошова компенсація) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно доЖитлового кодексу Української РСР(далі - квартирний облік) та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр).

Відповідно до пункту 5 Порядку виплати грошової компенсації за поданням структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, міських, районних у містах рад за рішенням виконавчого комітету міської, районної в місті (в разі її утворення) ради або за розпорядженням голови районної, районної в м. Києві держадміністрації утворюються комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації (далі - комісія).

Пунктом шостим Порядку виплати грошової компенсації визначено, що до повноважень комісії належить, зокрема прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової компенсації.

У відповідності до пункту 15 Порядку виплати грошової компенсації комісія приймає рішення про відмову в призначенні грошової допомоги заявнику з таких підстав: 1) загиблий не належав до осіб, статус яким установлено відповідно до пунктів 2, 13 - 15 частини першоїстатті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 2) особа з інвалідністю не належить до осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, та одержала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що пов`язані з перебуванням у таких державах; 3) заявник не належить до членів сім`ї загиблого, визначених у пункті 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 4) заявник не перебуває на квартирному обліку з урахуванням вимоги, визначеної у пункті 9 цього Порядку; 5) категорія заявника як члена сім`ї загиблого є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член сім`ї загиблого, в разі одночасного подання ними заяви про отримання грошової компенсації; 6) категорія заявника як члена сім`ї загиблого є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член його сім`ї, який вже отримав житло або грошову компенсацію, - до виплати грошової компенсації всім членам сімей загиблих, які перебувають на обліку в Реєстрі та мають першочергове право на таку виплату; 7) заявнику вже надавалося житло або вже виплачувалася грошова компенсація як члену сім`ї загиблого та особі з інвалідністю I - II групи із числа учасників бойових дій на території інших держав.

Пунктами 17, 18 Порядку виплати грошової компенсації встановлено, що у разі відмови в призначенні грошової компенсації комісія надсилає заявнику копію відповідного рішення із зазначенням підстав для його прийняття не пізніше ніж через три робочі дні з дати його прийняття.

При цьому, Порядком виплати грошової компенсації передбачена одночасна наявність декількох умов для виникнення у особи права на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, а саме, особа:повинна мати інвалідність І-ІІ групи внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням в інших державах; потребує поліпшення житлових умов; перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання відповідно до положеньЖитлового кодексу Української РСР; перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги.

Однак судом встановлено, що під жодну з умов для прийняття рішення про відмову в призначенні грошової допомоги, перелічених у пункті 15 Порядку виплати грошової компенсації, позивач не підпадає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що лист (роз`яснення) Міністерства соціальної політики України № 1463/0/242-19 від 08.08.2019 року, наданий на запит Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради № 08-00-019-311869 від 21.06.2019 року, у якому зазначено, що право на отримання грошової компенсації відповідно до Порядку мають особи з інвалідністю внаслідок війни І-ІІ групи, які перебували на квартирному обліку до 01.01.2018 року, не містить висновку щодо наявності чи відсутності права на грошову компенсацію для отримання житлового приміщення саме у позивача, і подібні роз`яснення мають лише інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами.

Таким чином, рішення Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, оформлене протоколом засідання № 3 від 14.11.2019 року, про відмову позивачу у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

І, як наслідок, встановивши протиправність рішення про відмову позивачу у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача призначити позивачу вказану грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав. В даному випадку колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

З аналізу пункту 4 частини другоїстатті 245 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначенізакономдля прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У спірних правовідносинах, у разі настання визначених законодавством умов (надходження відповідного подання), відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути його по суті та в присутності заявника або його законного представника чи уповноваженої особи прийняти рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової компенсації. Підставоюдля відмови у задоволенні заяви можуть бути лише визначені законом обставини.

При цьому, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертоюстатті 245 КАС Українивизначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначенізаконом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити позивачу грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним позовом просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Дана позовна вимога обґрунтована тим, що внаслідок вищевказаних обставин були порушені соціальні права позивача, зокрема право на житло, що призвело до моральних страждань, а також на належне забезпечення позивача та його родини житлом, внаслідок чого позивач був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та його родини.

Так, статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно достатті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, колишній військовослужбовець Збройних Сил України, у період з січня 1988 року по лютий 1989 року (період бойових дій) виконував обов`язки військової служби в Демократичній республіці Афганістан.

Заявник перебував на квартирному обліку при виконавчому комітеті ще з 05.04.2012 року, як особа з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, а з травня 2018 року, як особа з інвалідністю внаслідок війни другої групи разом із дружиною, що також є особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА № 696170 позивачу з 10.11.2011 року встановлено третю групу інвалідності та зазначено, що поранення отримано при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. У висновку про умови та характер праці, головою медико-соціальної експертної комісії зазначено, що позивачу протипоказані значні фізичні та психоемоційні навантаження.

Як вбачається з доводів позивача, вимоги про відшкодування моральної шкоди він пов`язує з відмовою йому у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідності внаслідок війни ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, що створює додаткове психічне напруження.

Колегія суддів зауважує, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частини другастатті 77 КАС України).

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що з огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

В свою чергу, у справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправне рішення не викликало у позивача психічне напруження у зв`язку з відмовою йому у призначенні та виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяви порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, наведені позивачем обставини, за оцінкою суду першої інстанції, яка також підтримана апеляційним судом, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду. При цьому, розмір моральної шкоди, а саме 15000 грн., в даному випадку колегія суддів також вважає таким, що не є очевидно неспівмірним.

За результатом апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що дії відповідача, як суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторнами не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак, погоджується в позицією суду першої інстанції про обгрунтованність позовних вимог позивача.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.