Справа № 280/3/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 квітня 2020 року Справа № 280/3/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку (надалі - відповідач), в якому просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за відпустки як військовослужбовцю-жінці, у якої є донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період 08.10.2016 року по 13.06.2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.06.2019 року.

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, у якої є донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період 08.10.2016 по 13.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до 13.06.2019 була військовослужбовцем-жінкою у якої на утриманні перебуває донька 2015 ІНФОРМАЦІЯ_1 . При звільненні позивач звернулась із рапортом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці яка має дітей за 2016-2019 роки. Після повторного звернення до відповідача, листом від 17.12.2019 №101/1946 позивачці було відмовлено у виплаті компенсації. Посилаючись на приписи ст. 19 Закону України «Про відпустки» та правову позицію Верховного Суду викладену у зразковій справі №620/4218/18 вважає відмову відповідача безпідставною. З огляду на наведене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві (вх.№4461 від 29.01.2020) зазначивши, що посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у справі №620/4218/18 є недвірним, оскільки вказана позиція стосується відпусток, що визначені ст. 16-2 Закону України «Про відпустки». Звертає увагу, що позивач за час проходження служби в особливий період належним чином не зверталася та не набула права на соціальну відпустку як одинокій матері, з 2016 року до моменту звільнення позивач не надавала рапорт про надання додаткової соціальної відпустки, а також не надавала документів, які б підтверджували статус одинокої матері. Просить відмовити у задоволені позовних вимог.

Ухвалою суду від 08.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого ст. 258 КАС України.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 13.06.2019 ОСОБА_1 звернулась до начальника групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку із рапортом про звільнення з військової служби у запас згідно п.п. «ґ» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця-жінку, яка має дитину до 18 років. Цим же рапортом крім іншого просила виплатити компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016 - 2019 роки відповідно до абзацу 3 статті 19 Закону України «Про відпустки», як одинокій матері.

Наказом начальника Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку від 13.06.2019 №131 позивача звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за п.п. «ґ» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому при звільненні позивачці не виплачено компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016 - 2019 роки.

Після звільнення представником позивача було надано адвокатський запит до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо виплати позивачці компенсації за невикористані додаткові оплачувані соціальні відпустки за 2016-2019 роки.

Листом від 17.12.2019 за вих. №101/1946 відповідач відмовив у виплаті з посиланням на відсутність підстав (а.с. 13).

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Посилання позивача на правову позицію висловлену Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі №620/4218/18 суд вважає помилковим оскільки такий правовий висновок стосується надання компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».

В даному випадку позивач стверджує, що мала право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів як одинока матір, яка працює і має дитину віком до 15 років.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 та пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки ".

В пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пунктом 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки" зазначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

При цьому, слід зазначити, що пункт 5 частини 12 статті 10 Закону України "Про відпустки " визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання для надання відпустки значення не має.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Отже законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

Зі свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 25.06.2015 вбачається, що ОСОБА_3 є батьком доньки позивачки - ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Проте позивачем не надано жодного документу у підтвердження того, що позивачка самостійно виховує дитину тобто без участі батька.

Також суд враховує, що позивач з 2016 року до моменту звільнення не зверталася до відповідача із рапортом про надання додаткової соціальної відпустки, а також не надавала документів, які б підтверджували статус одинокої матері, таке твердження не спростоване позивачем.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачем спростовано доводи позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку (69063, м.Запоріжжя, вул. Земського Лікаря Лукашевича, 2, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст.295 КАС України, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Н.В.Стрельнікова