Справа № 205/1961/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

21 квітня 2020 р. Справа № 205/1961/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2020 р. на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2020 р. про направлення справи за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа №205/1961/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 19.11.2019 р. №49742429 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

-зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . права та обов`язки забудовника щодо гаража АДРЕСА_1 , який складається із» «№143» гараж загальною площею 22,0 кв.м., «під» підвал загальною площею 12,9 кв.м., усього по гаражу №143 - 34,9 кв.м., з правом отримання на своє ім`я документів, що підтверджують право власності.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду матеріали справи №205/1961/20 розподілені судді Віхровій В.С.

Згідно зі ч. 1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи є передбачені нормами Кодексу адміністративного судочинства України підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

У відповідності до ч. 8 ст.171 КАС України, питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою - шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

Дослідивши матеріали справи суд виходить з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що зверненню позивача до суду з даним позовом передувала відмова державного реєстратора в реєстрації його прав і обов`язків, як забудовника нерухомого майна (гаражу), отриманого в порядку отримання спадщини після смерті матері.

В обґрунтування позовних вимог покладені доводи позивача про те, що ним було подано усі необхідні для спірної реєстрації документи, в тому числі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2019 р. по справі №205/5684/18, яким визнано за ОСОБА_1 права та обов`язки забудовника щодо гаража АДРЕСА_1 з правом отримання на своє ім`я документів, що підтверджують право власності. Тому, відмова державного реєстратора в реєстрації нерухомого майна, на думку позивача, є необґрунтованою.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно пп.1 п.1 ст.170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, вирішуючи питання чи належить розглядати даний адміністративний спір за правилами адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Інший порядок судового провадження встановлений Положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи зазначені вище норми, суд приходить до висновку, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

У п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що суд з "судом, встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Занд проти Австрії" зазначив, що поняття "суд, встановлений законом" у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає "усно організаційну структуру судів включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Водночас за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

На переконання суду, зазначений позов спрямований на поновлення прав позивача у сфері майнових відносин, та є спором про право.

При цьому, суд зазначає, що у відносинах, які складись між позивачем - ОСОБА_1 та Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відповідач хоч і виступає суб`єтом владних повноважень, проте, предметом спору у даній справі є поновлення прав позивача у сфері майнових відносин, а саме: права та обов`язки забудовника щодо гаража

№143 в гаражному кооперативі Комунар. З огляду на викладене, не підлягає сумніву той факт, що критеріями розмежування судової юрисдикції тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних відносин у їх сукупності.

Враховуючи поняття публічно-правового спору, наведене в ст.4 КАС України, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори стосовно яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, господарських та цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Спір, який виник між сторонами у даній справі, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач вчиняючи оскаржувані дії та приймаючи відповідне рішення, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем (у сенсі визначення спору, який належить до юрисдикції адміністративного суду, а вчинена відповідачем дія (бездіяльність) стосуються саме права та обов`язків забудовника щодо гаража №143.

Натомість, приватноправові відносини відрізняються наявністю майновою чи немайновою особистого інтересу учасника, а спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Отже, вказаний спір не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а передусім є спором про право.

Таким чином, незважаючи на той факт, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб, заявлений спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а справа не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і повинна вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція Великої палати Верховного Суду викладена у постанові від 14.03.2018 р. по справі №К/9901/5888/18 (363/2449/14-а), а також у постанові від 04.09.2018 р. по справі №823/2042/16 (провадження №11-377апп18).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України.

Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

За наслідками дослідження матеріалів справи, які надійшли, суд дійшов висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, що має наслідком застосування судом положень п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 18.02.2020 р. позивачу вже було відмовлено у відкритті провадження за аналогічним позовом та роз`яснено його право на звернення з даним позовом до відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому чинним цивільно-процесуальним законодавством.

У відповідності до положень ч.5 ст.170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач після отримання ухвали суду про відмову у відкриті провадження звернувся до Ленінського місцевого суду м.Дніпропетровська, проте не в порядку цивільного судочинства, як було визначено судом в ухвалі від 18.02.2020 р. по справі №205/10534/19.

Оскільки справа надійшла за ухвалою Ленінського місцевого суду м.Дніпропетровська, суд вважає, що позивачем не було допущено повторного звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, що згідно з ч.5 ст.170 КАС України, не допускається.

Проте, вирішення спору в порядку адміністративного судочинства даної справи не є можливим через належність його розгляду в порядку, передбаченому цивільно-процесуальним законодавством відповідним місцевим судом.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у відкритті провадження у даній справі для реалізації його права на подання цивільного позову до відповідного місцевого суду.

Таке рішення, на переконання суду, матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства та нівелює виникнення спору щодо підсудності даної справи у майбутньому.

В порядку ч. 6 ст.170 КАС України, суд роз`яснює, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 170, 243, 248 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

В порядку ч. 6 ст.170 КАС України роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства відповідним місцевим судом.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Позовну заяву з усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня її складення через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Суддя В.С. Віхрова