Справа № 280/424/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
15 квітня 2020 року Справа № 280/424/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про нарахування та виплату середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому позивач просить суд:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь час затримки у виплаті в розмірі 291 073,17 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЕДРПОУ НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику осіб). Призначено перше судове засідання на 17 лютого 2020 року.

Позовна заява обґрунтована вимогами статей 116, 117 КЗпП України, з посилання на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року. Представником позивача визначено, що відповідач не здійснив всіх належних позивачу виплат при звільнені, тому повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 291 073,17 грн.

Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов (вх.№ 6182 від 10 лютого 2020 року), в якому зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України № 37 від 21 лютого 2018 року позивача звільнено у запас, виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Енергодарського ОМВК Запорізької області. Відповідач на момент звільнення, при розрахунку з позивачем, керувався вимогами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наказом Міністерства внутрішніх справ України № 638 від 04 липня 2014 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам». Зауважень та заперечень з боку позивача щодо здійснення з ним розрахунку на момент звільнення не було. Крім того, представником відповідача визначено, що відносини між позивачем та відповідачем не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України, у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тому покликання позивача на статті 116, 117 КЗпП України є безпідставними. Просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд з`ясував наступне.

Після надходження до військової частини НОМЕР_2 НГУ наказу командувача НГУ від 02 лютого 2018 року №13 (по особовому складу) про звільнення в запас капітана юстиції ОСОБА_2 , наказом командира військової частини НОМЕР_2 НГУ (по стройовій частині) від 21 лютого 2018 №37 позивача звільнено у запас за підпунктом ї пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 НГУ та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Енергодарського ОМВК Запорізької області.

Так, позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом-заявою від 06 червня 2019 року за №06/06.

11 червня 2019 року позивачем отримано відповідь якою відмовлено у здійсненні нарахування та виплати сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 лютого 2018 року.

Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача звернувся до суду з позовною заявою.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року, по справі № 280/3290/19, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 20018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 лютого 2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 20018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 лютого 2018 року.

На виконання наведеного рішення суду відповідачем здійснено виплату компенсації 15 січня 2020 року, що підтверджується наданою представником відповідача до відзиву копією платіжного доручення № 6.

Позивач вважає, що ВЧ НОМЕР_2 не виконано вимоги статей 116, 117 КЗпП України та безпідставно не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судовими рішеннями Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року, Третього апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року, по справі № 280/3290/19, які набрали законної сили, встановлено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 638 від 04 липня 2014 року, затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам».

Пунктом 36.5 наведеної Інструкції визначено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 36.3 і 36.4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Позивач на день звільнення був військовослужбовцем на якого розповсюджується дія пункту 36.4 Інструкції.

Крім того, пунктом 36.10. Інструкції передбачено, що грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З аналізу наведених положень, висновків суду по справі № 280/3290/19, суд дійшов висновку, що грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки виходить з складових грошового забезпечення військовослужбовця та повинна бути виплачена при звільнені.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України, передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд не погоджується з твердженнями представника відповідача стосовно безпідставності обґрунтування позиції позивача вимогами Кодексу законів про працю України на підставі наступного.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 21 лютого 2018 року, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за грудень 2017 та січень 2018 року.

Відповідно до довідки ВЧ 3042 № 1 від 03 січня 2020 року, яку позивачем долучено до матеріалів справи, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 433,43 грн. Судом не може бути взяти до уваги розрахунок наведених позивачем, оскільки наведені останнім суми грошового забезпечення не відповідають довідці відповідача про грошове забезпечення.

Кількість днів затримки за період з 21 лютого 2018 року (день звільнення) по 15 січня 2020 року (день фактичного розрахунку) складає 473. Тобто, нарахування середнього заробітку за весь час затримки складає в розмірі 205 012,39 грн. (473 р.д. х 433,43 грн.), що є підставою часткового задоволення позову.

Відповідно до частина 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з часина 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи, невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЕДРПОУ НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн., то суд зазначає про наступне.

Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 КАС України, основними засадами адміністративного судочинства є зокрема відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат, враховуються:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз вищенаведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

Так в представник позивача зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу складають 5000 грн., а також, як доказ такого до суд надано:

- акт виконаних робіт №13/01-2020 від 13 січня 2020 року;

- квитанцію до прибуткового касового ордеру № 13/01на суму 5000 грн.

- ордер ЗП № 125877 від 13 січня 2020 року.

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3416;

Суд розглянувши докази які вказують на витрати на правничу допомогу встановив, що розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним з категорією справи.

Пункт 4 акту виконаних робіт № 13/01-2020 від 13 січня 2020 року визначає суму в 1000 грн. за складність справи та не може бути прийнятий судом як надана юридична послуга. Складність справи та складений представником адміністративний позов не є співмірними з визначеною сумою в розмірі 2 500 грн.(пункт 5 акту), тому повинні бути зменшеними до 1000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про нарахування та виплату середнього заробітку - задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 205 012 (двісті п`ять тисяч дванадцять) грн. 39 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЕДРПОУ НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуваннями доповненнь пункту 3 розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України до закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 15 квітня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов