Справа № 260/1582/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1582/19 пров. № А/857/2219/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л. П., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року, прийняте суддею Ващилін Р. О. у місті Ужгороді, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання пункту 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; стягнення із розрахункових рахунків відповідача вартості його санаторно-курортного оздоровлення у 2019 році в ДП «Клінічний санаторій Карпати» в розмірі 13920,00 грн згідно з пунктом 3 статті 13 вказаного Закону, матеріальної шкоди в розмірі 1500 грн та моральної шкоди в розмірі 7500 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Судом першої інстанції проведено аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини та зроблено висновок, що підставою для виплати подібної компенсації є звернення особи із заявою з долученням відповідних документів. При цьому, така виплачується органом, передбаченим пунктом 8 Порядку № 785 виключно один раз на два роки та тільки через два роки після звернення за умови, якщо заявник протягом цього періоду не одержав безоплатної санаторно-курортної путівки. Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2019 року ОСОБА_1 звертався до ДФС України із заявою про оплату санаторно-курортного лікування, здійсненого позивачем в серпні 2019 року (стягнення коштів за якою є предметом позову в даній адміністративній справі), а тому право на отримання грошової компенсації вартості такого в позивача ще не настало. Суд не може встановити обов`язок здійснити виплату компенсації на майбутнє.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд помилково зазначає, що ним не подано до ДФС України медичної довідки та довідки з ПФУ про отримання пенсії. Також судом проігноровано недотримання відповідачем пункту 3 статті 13 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що є суттю і предметом звернення позивача. Отже, керівництвом ДФС України систематично не виконуються вимоги законодавства стосовно щорічного забезпечення санаторно-курортними путівками ветеранів війни-інвалідів війни, учасників бойових дій та членів їх сімей, тому він щорічно змушений звертатись до суду. Наголошує, що звертається не за компенсацією, а за грошовою вартістю щорічного забезпечення його санаторно-курортного оздоровлення.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 15 лютого 2010 року звільнений за станом здоров`я з органів Державної податкової адміністрації України у відставку за станом здоров`я.

ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, що засвідчується наявною в матеріалах справи копією посвідчення від 18 квітня 2018 року серії НОМЕР_1 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

15 серпня 2019 року позивач звернувся до ДФС України (далі - ДФС України) із заявою, в якій просив провести оплату його санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати» згідно рахунку-фактури №СК-0002938 від 08 серпня 2019 року в розмірі 13920,00 грн. на підставі пункту 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До поданої заяви долучив копію посвідчення інваліда війни; довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування; копію сторінок паспорта та ідентифікаційного коду; копію рахунку-фактури; реквізити та номер банківського рахунку.

Листом від 03 вересня 2019 року №/Б/99-99-04-04-02-14 ДФС України повідомила ОСОБА_1 , що забезпечення санаторно-курортними путівками пенсіонерів податкової міліції (інвалідів, учасників бойових дій, ветеранів) проводиться відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб і членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446, за рахунок та у межах коштів, передбачених кошторисом на утримання ДФС у порядку черги. За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування такі можуть отримати один раз на два роки грошову компенсацію. Виплату компенсації проводить для жителів Закарпатської області Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за списками, наданими ДФС. Окрім того, повідомлено, що оплата самостійного санаторно-курортного лікування чинним законодавством не передбачена.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, зокрема, безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446 (далі - Порядок №446).

Відповідно до пункту 2 Порядку №446, державні органи забезпечують путівками до санаторно-курортних закладів не більше одного разу на рік, зокрема, інвалідів із числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з пунктом 6 Порядку №446 за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються, зокрема, інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень).

Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених, зокрема, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визначає Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 року № 785 (далі Порядок № 785).

Відповідно до пунктів 2, 3, 5, 6 Порядку № 785 грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Підставою для виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування є такі документи: заява про виплату компенсації; про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки, про підтвердження проходження санаторно-курортного лікування або зворотний талон санаторно-курортної путівки строком санаторно-курортного лікування не менш як 18 днів; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 4 цього Порядку.

Грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що підставою для виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування є звернення із заявою із долученням відповідних документів. При цьому, така виплачується виключно 1 раз на два роки та тільки через два роки після звернення за умови, якщо заявник протягом цього періоду не одержав безоплатної санаторно-курортної путівки.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів реалізації позивачем права на безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, а саме звернення до відповідача з відповідною заявою та відмову у її задоволенні, що свідчить про безпідставність позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання пункту 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 15 серпня 2019 року про оплату санаторно-курортного лікування, згідно з якою він просив ДФС України провести оплату його санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати» згідно з рахунком-фактурою №СК-0002938 від 08 серпня 2019 року в розмірі 13920,00 грн на підставі пункту 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд зазначає, що вимога про стягнення вартості санаторного-курортного оздоровлення в досліджуваних правовідносинах, за правовою природою є вимогою про грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача, зазначених в апеляційній скарзі.

Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, суд не може встановити обов`язок здійснити виплату компенсації на майбутнє. Встановлення будь-яких виплат на майбутнє не узгоджується з існуючими способами захисту, оскільки прийняття рішення під умовою неможливо. Закон передбачає виплату компенсації тільки у разі ненадання безоплатної санаторно-курортної путівки. Тому, у разі прийняття рішення про зобов`язання виплатити компенсацію суд припустить, що путівка не буде надана, що виходить за межі встановленого порядку захисту порушених прав, що узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленій в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №308/11674/16-а.

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій ДФС України щодо відмови у задоволенні поданої позивачем заяви про оплату про оплату санаторно-курортного лікування з огляду на її передчасність, що свідчить про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року у справі № 260/1582/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 16.04.2020 року.