Справа № 240/11481/19
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі: судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,
ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом та просить стягнути з Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплату належного грошового забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України) за період з 30 червня 2015 року по 10 вересня 2019 року у сумі 362453,52 гривень (триста шістдесят дві тисячі чотириста п`ятдесят три гривні 52 копійки).
В обгрунтування позовних вимог вказує, що 31.08.2016 звільнився з військової служби. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 по справі № 240/4929/18, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019, зобов`язано Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року, яке фактично виплачено відповідачем 10.09.2019. Вважає, що оскільки на момент звільнення з ним не було проведено повний розрахунок, він має право на компенсацію за затримку такого розрахунку в сумі 362453,52 грн з 30 червня 2015 року по 10 вересня 2019 року на підставі ст.117 КЗпП України.
Ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.
Ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів та перейшов в письмове провадження по даній справі.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що відносно ОСОБА_1 було призначено службове розслідування та призупинено йому нарахування та виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на військовій службі без поважних причин з 30.06.2015. З приводу відсутності позивача на службі відкрито кримінальне провадження № 0000289 від 17.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України. Таким чином, під час проведення службового розслідування, результати якого не оскаржувались та не скасовані, було вжито всіх заходів щодо встановлення місця перебування позивача, достовірно встановлена його відсутність на військовій службі та невиконання ним військового обов`язку, а тому будь-якої вини відповідача у не здійсненні нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період відсутності на військовій службі з 30.06.2015 по 28.06.2016 немає. Крім того, Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що аргументи відповідача, покладені в основу відзиву є намаганням переглянути рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 по справі № 240/4929/18 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019, що неприпустимо. Також, стаття 117 КЗпП України застосовна до цих спірних правовідносин, оскільки питання відповідальності за затримку виплати грошового забезпечення при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством. На це неодноразово вказував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема в постанові від 01 березня 2018 року по справі №806/1551/17.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника адміністративної групи в Центрі оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України від 29.07.2016 №706 полковника ОСОБА_1 звільнено у відставку за пунктом "б" за станом здоров`я.

31.08.2016 наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) № 164 позивача виключено зі списків особового складу Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України та всіх видів забезпечення.

Вважаючи, що йому не в повному обсязі виплачено грошове забезпечення на момент звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, за результатами розгляду якого, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 по справі № 240/4929/18, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду:

- визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130 із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.07.2016 № 124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 з 30.06.2015;

- зобов`язано Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.

Рішення суду набрало законної сили 04.06.2019.

Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання вищевказаного рішення суду, 10.09.2019 здійснено розрахунок з ОСОБА_1 на суму 98460,10 грн (122310,68 грн з ПДФО та військовим збором), що підтверджується довідкою № 403/477 від 20.09.2019, платіжним дорученням від 09.09.2019 № 950, випискою по рахунку № НОМЕР_2 .

На думку позивача, з Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України внаслідок невиплати на момент звільнення грошового забезпечення в повному обсязі за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року, підлягає до стягнення середній заробіток за весь час затримки виплати вказаного грошового забезпечення за період з 30.06.2015 по 10.09.2020, тобто по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких мотивів та норм права.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно статті 3 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже встановлено, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 по справі № 240/4929/18 було зобов`язано Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року, яке остаточно виплачено позивачу 10.09.2019. Тобто наведеним рішенням встановлено, що належне ОСОБА_1 грошове забезпечення за цей період було протиправно не виплачено відповідачем.

Щодо посилання представника відповідача на обставини службового розслідування з приводу відсутності позивача на роботі з 30.06.2015, то вони не є предметом доказування у цій справі, такі обставини встановлені рішенням суду від 11.09.2019 у справі № 240/4929/18 і дослідженню не підлягають.

Враховуючи наведене, та те, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби 31.08.2016, відсутність спеціальної норми, яка врегульовує порядок відшкодування за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, - позивачу слід розраховувати відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України за період з 01.09.2016 по 10.09.2019 включно.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд також зважає на те, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності можна дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Великою Палатою Верховного Суду сформульовано наступний висновок у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та вказаних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У відповідності до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно розрахунку середнього заробітку за один місяць, заробітна плата позивача за останні 2 місяці травень та червень 2015 року (фактично відпрацьовані) перед звільненням становить 14412,96 гривень, а відтак, середньоденна заробітна плата складає 379,29 гривень (14412,96 грн/38 р.д.).

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення, який необхідно стягнути на його користь, становить 286743,24 грн (756 робочих днів *379,29 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду від 11.02.2019 відповідачем 10.09.2019 було виплачено позивачу грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року у розмірі 122310,68 грн (без вирахування податків та зборів).

Суд вважає непропорційною розраховану до відшкодування суму в розмірі 286743,24 грн, відповідно така підлягає зменшенню.

Зокрема, застосовуючи до обставин даної адміністративної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд зважає на те, що: з позовними вимогами про стягнення грошового забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року позивач звернувся до суду через понад 2 роки після звільнення з військової служби 31.08.2016; сума виплаченого грошового забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року є у більш ніж 2 рази меншою, ніж розрахована сума середнього заробітку позивача за час затримки його виплати при звільненні; відповідачем самостійно вжито заходів на виплату грошового забезпечення згідно рішення суду.

З огляду на не співмірність суми відшкодування та наведені обставини, суд вважає справедливим визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 122310,68 грн, тобто у тому ж розмірі, яка була виплачена на виконання рішення суду від 11.02.2019 в справі № 240/4929/18.

Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 122310,68 грн (без вирахування податків та зборів).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладених норм діючого законодавства та встановлених обставин даної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6, 9, 73-78, 90, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (вул. Велика Бердичівська, 17 а, м.Житомир,10014, ) про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, - задовольнити частково.

Стягнути з Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку при звільненні повного розрахунку в частині виплати грошового забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року, за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 01.09.2016 по 10.09.2019 у сумі 122310,68 грн (сто двадцять дві тисячі триста десять гривень 68 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова