Справа № 420/900/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/900/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

До суду з адміністративним позовом звернувся громадянин Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС № 16 від 24.01.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача та його дітей за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану. Зокрема, позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через існуючу загрозу викрадення його дітей « ОСОБА_4 » з метою отримання викупу або застосування до дітей насилля, в т.ч. сексуального, з боку вищезазначеного угрупування чи з будь-якою іншою метою та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Позивач наголошує, що через вищезгадані ризики діти тривалий час не відвідували школу, що дозволяє стверджувати про наявність значних перешкод у доступі до освіти. Також позивачу відомі випадки безслідного зникнення однокласниць його дітей. У випадку повернення життю та свободі позивачу та його дітям буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Також у позові вибірково наведена інформація Управління Верховного комісара ООН щодо Афганістану, зокрема факти переслідувань цивільних осіб з боку угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », терористичних актів, в результаті яких гине мирне населення.

Ухвалою судді від 24.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи.

10.03.2020 до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що заяви позивачів обґрунтовано залишено без задоволення, так як останні мають на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом. Зокрема, в своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через існуючу загрозу викрадення його дітей «Талібаном» з метою отримання викупу або застосування до дітей насилля, в тому числі сексуального, з боку вищезазначеного угрупування чи з будь-якою іншою метою та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського поводження вказано військові дії на Батьківщині. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через загрозу зазнати ймовірного переслідування з боку терористичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини; неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, позивач не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням. Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності; з боку будь-яких агентів переслідування, повідомлені заявником обставини не містять ознаки, які б могли характеризувати їх у якості елементу переслідування. За матеріалами особової справи встановлено, що діти позивача відвідували школи, але згодом ніби припинили навчання, через викрадення однокласниць доньки позивача. Натомість, позивачем не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області жодних доказів або переконливих усних тверджень стосовно наявності будь-яких неправомірних дій або викрадень дітей представниками у групування «Талібан» та невідомими особами по відношенню до нього та його родини, враховуючи також відсутність наданої чіткої інформації стосовно обставини їх можливої належності до певного угрупування, їх установчих даних, мети та характеру спрямування їхніх дій, що вказує на неправдоподібність повідомленої позивачем інформації в цілому. Позивач під час співбесіди зазначив, що ні він, ні його сім`я ніколи не отримували погроз від осіб з терористичного угрупування «Талібан», позивач та його сім`я проживали в Афганістані та працювали і навчались в учбових закладах, не зазнаючи при цьому реальної загрози, а родина (сестра та її родина та дружини) і наразі проживають на території Афганістану, інформація стосовно їх переслідувань відсутня.

Відповіді на відзив від позивача не надійшла.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч.2 ст.262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Афганістану; уродженець м. Кабул, перший район (Шахре-Кохня); країна постійного проживання Афганістан, м. Кабул АДРЕСА_1 (проживав в приватному будинку з дружиною, 3 сина і 2 доньки); за національністю таджик; за віросповіданням мусульманин-суніт (дотримується релігії частково); документований свідоцтвом про народження громадянина Афганістану НОМЕР_1 від 05.06.2016; одружений з (1373-1374) 1944-1995 рр. на гр. Афганістану ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; рідна мова дарі; має середню освіту; працював продавцем в магазині будівельних матеріалів.

До України позивач прибув разом із дружиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та двома дітьми: донька позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 05.06.2016; син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 від 05.06.2016.

Позивач виїхав з Афганістану (04.07.1398 за Афганським календарем) 26.09.2019 з міста Кабула до пункту пропуску ОСОБА_7 . За допомогою посередника за оплату 50 000 доларів США в Україну позивач нелегально (таємно) разом із дружиною та вдома дітьми прибув 14.11.2019 автомобільним транспортом (автобусом та пішки). В ході прямування з Афганістану до України родина розділилася та зараз він не володіє інформацією про долю двох інших синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які разом з родиною вибули з ОСОБА_10 .

09.01.2020 ОСОБА_11 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту в Україні. Щодо причин в`їзду в Україну повідомив, що виїхав з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників угрупування «Талібан». Так, позивач зазначив, що виїзд відбувся через війну та викрадення хлопців та дівчат в районі їх постійного проживання представниками угрупування «Талібан».

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_11 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2020.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника та його дітей нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 24.01.201209 № 16 ОСОБА_11 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, виїзд позивачів з Афганістану не пов`язаний з переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача встановлено, що історія переслідування ОСОБА_11 та його дітей є необґрунтованою, а заява про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Зокрема, виїзд позивача з Афганістану не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що позивач не зазнавав переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання.

Відповідно до матеріалів особової справи позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності, переслідувань з боку діючої влади Афганістану не зазнавав. Додатково встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання під час проживання в Афганістані його основоположні права та свободи не порушувалися, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні.

Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану. Водночас позивач не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь-яких агентів переслідування, повідомлені заявником обставини не містять ознаки, які б могли характеризувати їх у якості елементу переслідування.

Натомість, твердження позивача стосовно зазначеної обставини мають лише припущення та містять ряд суттєвих розбіжностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що знижує рівень довіри до його заяви в цілому, що однозначно вказує на необґрунтованість висловлених особою побоювань.

Зокрема, під час проведених процедур позивач не зміг належним чином пояснити та надати конкретики про випадки викрадення неповнолітніх дітей в його регіоні проживання. За матеріалами особової справи встановлено, що діти позивача відвідували школи, але згодом нібито припинили навчання, через викрадення однокласниць доньки. Натомість, позивачем не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області жодних доказів або переконливих усних тверджень стосовно наявності будь-яких неправомірних дій або викрадень дітей представниками у групування «Талібан» та невідомими особами по відношенню до нього та його родини, враховуючи також відсутність наданої чіткої інформації стосовно обставини їх можливої належності до певного угрупування, їх установчих даних, мети та характеру спрямування їхніх дій, що вказує на неправдоподібність повідомленої позивачем інформації в цілому.

В ході проведеної співбесіди інформація стосовно викрадення дітей, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення до Афганістану, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень.

Позивач під час співбесіди 17.01.2020 зазначив, що ні він, ні його сім`я ніколи не отримували погроз від осіб з терористичного угрупування «Талібан». Позивач та його сім`я проживали в Афганістані та працювали, навчались в учбових закладах, не зазнаючи при цьому реальної загрози, а родина (сестра та її родина та брат дружини) і наразі проживають на території Афганістану, інформація стосовно їх переслідувань відсутня.

В той же час, не зважаючи на висловлені побоювання стосовно можливості зазнати шкоду для себе та своєї родини від угрупування «Талібан, позивач безперешкодно працював в магазині, продовжував підтримувати відносини з друзями, мав постійне коло спілкування на території Афганістану.

Поряд із тим, позивач особисто отримав паспортний документ, який нібито потім під час переїзду до України посередник забрав. До того ж без жодних проблем неодноразово перетинав державний кордон Афганістану та виїжджав зі своєю родиною на лікування свого сина до Пакистану та Індії, а також до Саудівської Аравії для здійснення хаджу, що свідчить про відсутність у нього будь-яких проблем в Афганістані, а також мав загальні права та виконував обов`язки, спільні для усіх громадян Афганістану.

Водночас, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено додаткові елементи, які вказують на відсутність жодних ознак переслідування, утисків або дискримінації та/або, можливості зазнати загрози з боку як державних, так і з боку неурядових структур у випадку повернення на територію Афганістану.

Ані у позивача, ані у його близьких родичів не виникало проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності; позивач не притягався до адміністративної або кримінальної відповідальності в Афганістані. Ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до свавільних арештів або затримань, позасудових рішень на території країні громадянської належності; у позивача не виникало проблем з отриманням паспортного документа на території Афганістану; позивач не перебуває у розшуку на території країни громадянської належності, що вказує на відсутність необґрунтованих утисків по відношенню до нього з боку державних структур громадянської належності.

У позивача ніколи не виникало суттєвих конфліктів з населенням країни громадянської належності, що вказує і на можливість безперешкодної адаптації у випадку його повернення до Афганістану. Позивач мав можливість вільного переміщення та безперешкодного проживання у рідному для себе м. Кабул (Афганістан); також не виникало жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності; він мав можливість вільного та безперешкодного проходження всіх необхідних для виїзду за кордон з приводу лікування дитини та оформлення документів процедур, що вказує на відсутність переслідувань по відношенню до позивач як з боку владних, так і з боку неурядових структур.

Близькі родичі позивача, які залишились проживати на території Афганістану наразі не зазнають жодних особистих проблем, погроз або переслідувань, мають можливість належного працевлаштування в державних та приватних установах, що додатково вказує на можливість безперешкодного повернення заявника до Афганістану та необґрунтованість висловлених побоювань зазнати переслідувань, у випадку повернення на територію Афганістану.

Елемент загрози власному життю у разі повернення до Афганістану, спричинений внутрішнім конфліктом та діяльністю терористичних угрупувань в країні громадянської належності позивача не визнано ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтованим.

Так, загальний елемент викрадення в Афганістані дітей неповнолітнього віку та погроз їх сімей з боку угрупування не розглядається в контексті причини його виїзду з країни громадянської належності, оскільки позивач не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодної аргументації (факту) чи усних тверджень власних побоювань у разі повернення до Афганістану, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Позивач не зміг надати чіткі та детальні пояснення, які б могли підтверджувати загрозу його життю у разі повернення до Афганістану.

Додатково позивач під час співбесіди зазначив, що ні він, ні його родина не отримували погрози особисто та ніхто ніколи не викрадав їх дітей.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, і у даному випадку позивач не виконав свого обов`язку по доведенню неможливості повернення до Афганістану.

Щодо виїзду з країни громадянської належності позивачем було повідомлено, що 26.09.2019 разом з іншими членами родини (дружиною, трьома синами та двома доньками) вибули з Афганістану автомобільним транспортом, кордон перетнули нелегально, місце перетину афганського кордону - КПП «Шерхан - Бандар». Точної інформації стосовно подальшого маршруту слідування позивач не володіє, відповідно до його слів, державний кордон України вони перетнули 14.11.2019 поза пунктом пропуску.

Одночасно із позивачем до ГУ ДМС України в Одеській області із і відповідними заявами звернулись його донька ( ОСОБА_12 ) та дружина ( ОСОБА_5 ), за особовою справою друкижини проходять неповнолітні донька та син ( ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ).

Позивач також зазначив, що в ході прямування з Афганістану до України, родина розділилася та станом на теперішній час він і не володіє інформацією про долю двох синів ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), які разом із родиною вибули з Афганістану.

Звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося зі зволіканням лише 09.01.2020, тобто через 1 місяць та 26 днів після того як він потрапив на територію України та перебував у якості нелегального мігранта.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а сам особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнув державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців і та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з пошуком кращого життя, бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країн походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, з огляду ш наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

В той же час, в цілому, спостерігається покращення в плані безпеки: 25.01.2020 відбулася зустріч, де Президент Афганістану Гані обговорює «Мир» з канцлером Німеччини, Саудівською Федерацією. На зустрічі канцлер Меркель висловила підтримку зусиллям афганського уряду в мирному процесі, в якому афганці повинні бути лідируючими і брати участь у них, йдеться у повідомленні прес-служби президента. ОСОБА_14 підкреслила, що Німеччина продовжить надавати підтримку Афганістану в зоні безпеки.

Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29.02.2020 США і радикальний рух «Талібан» підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і «Талібан» прагнуть до позитивних відносин один з одним. Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь «Талібан» гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом в ОСОБА_15 . Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.

Вирішуючи спір, суд враховує, що складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання позивачів (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

Крім того, позивачем не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.

Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні їх громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особових справ позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача або членів його родини, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу ГУ ДМС № 16 від 24.01.2020, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк