Справа № 520/12597/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 р. Справа № 520/12597/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 (головуючий суддя 1 інстанції Зоркіна Ю.В., 61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст рішення виготовлений 27.12.2019) по справі № 520/12597/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (далі -відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України щодо не нарахування та не виплати страхових виплат за період з 01.04.2018 по 31.08.2018; скасувати постанову Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 29.03.2018 №2052/27452/9557.1/23 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 ; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України нарахувати та виплатити страхові виплати за період з 01.04.2018 по 31.08.2018 негайно після проголошення судового рішення; допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати страхових виплат у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 частково задоволено позовні вимоги.

Скасовано постанову Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 29.03.2018 №2052/27452/9557.1/23 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 .

Зобов`язано управління Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі - Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові виплати за період з 01.04.2018 по 31.08.2018.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що оскільки проживання позивача у м. Харкові за спірний період не підтверджене, позивач не мав статусу ВПО, відповідно підстави для проведення страхових виплат у вдділенні Фонду були відсутні. Не зважаючи на чинність протоколу від 28.03.2018 № 77, який є первинним документом у спірних правовідносинах, суд першої інстанції проігнорував факт не оскарження позивачем даного документу. Крім того, Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок виплати соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за минулий час. Також відповідач послався на практику Верховного Суду у постановах від 13.02.2019 по справі № 554/10889/16-а, від 20.02.2018 у справі № 711/6019/16-а, від 02.03.2018 у справах № 264/1617/17, 761/21804/17, від 14.03.2018 у справі № 713/793/16, від 15.03.2018 у справі № 372/2316/17, від 11.04.2018 у справі № 766/13021/16-а та у постанові від 04.07.2018 у справі 296/4740/16-а.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2020 відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 закінчено підготовку та призначено, з урахуванням п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ОСОБА_1 перебуває на обліку з 30.11.2005 та має зареєстрований страховий випадок (трудове каліцтво), що сталось 24.07.2012. За висновком МСЕК від 18.09.2012 позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 30 %.

У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції у місті посійного мешкання позивача, він був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Харкова, де його поставлено на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується копією довідки від 24.05.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради. Зареєстроване місце проживання позивача як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 .

Судовим розглядом встановлено, що постановою Управління від 29.03.2018 № 2052/27452/9557.1/23 припинено виплату позивачу щомісячної страхової виплати в розмірі 4540.53 грн. з 01.04.2018 із зазначенням причини припинення: не підтверджено місце проживання протоколом Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам адміністрації Московського району від 28.03.2018 № 77.

Постановою відповідача від 11.10.2018 № 2052/27452/9557.1/24 позивачу поновлено виплату раніше призначеної щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.09.2018 у розмірі 4540.53 грн.

11 листопада 2019 року позивач через свого адвоката звернувся до Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області із адвокатським запитом щодо надання інформації про законні правові підстави невиплати позивачу страхових виплат з 01.04.2018 по 31.08.2018

Листом № 15.02-14/6899 від 18.11.2019 Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області повідомлено представника позивача повідомлено про підстави припинення виплат та долучено копії постанов від 29.03.2018 № 2052/27452/9557.1/23 та від 11.10.2018 № 2052/27452/9557.1/24.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інсанії виходив з обгрунованості позовних вимог в цій частині.

Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706-VII від 20.10.2014 (далі Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства).

З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому, положеннями ст. 14 Закону № 1706 встановлено, що внутрішньо перемішені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо перемішеними особами.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №1105 від 23.09.1999 (далі - Закон №1105) визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону №1105 страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 7 Закону № 1706 передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на <…>, пенсійне забезпечення, <…>, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

З 13.01.2016 з урахуванням внесених Законом № 921-VIII від 24.12.2015 змін статтею 4 Закону № 1706 передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1706 підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Згідно з ч.10 ст.7 Закону № 1706 внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції затверджений Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 за № 6/26451 (далі Порядок № 20), чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно абз.1-2 п.2 розд.І Порядку № 20 особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - робочі органи виконавчої дирекції Фонду) за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - довідка про взяття на облік), відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

У разі чергової зміни фактичного місця проживання (перебування) особа, яка тимчасово переміщена, зобов`язана повідомити протягом 10 календарних днів з дати зміни місця фактичного проживання (перебування) робочий орган виконавчої дирекції Фонду, який здійснює йому страхові виплати, страхові витрати на медичну та соціальну допомогу шляхом подання заяви особисто або надсилання рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви) про припинення йому виплат у зв`язку зі зміною місця проживання (перебування). Копія такої заяви або підтвердження надсилання рекомендованого листа подається робочому органу виконавчої дирекції Фонду за новим місцем фактичного проживання (перебування).

З огляду на мотиви, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, основним спірним питанням, в межах якого колегією суддів здійснюється перегляд рішення суду першої інстанції, є встановлення правомірності припинення позивачу соціальної виплати.

Фактичною підставою для припинення щомісячної страхової виплати позивачу, відповідно до постанови про припинення щомісячної страхової виплати від 29.03.2018 № 2052/27452/9557.1/23, стало не підтвердження місця проживання протокол комісії Московського р-ну від 28.03.2018 № 77.

Разом з тим, ні Закон №1105, ні Закон № 1706 не передбачають такої підстави для припинення пенсії/соціальних виплат, як відсутність за місцем фактичного проживання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018, та у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 243/4547/17, та є обов`язковою при вирішенні колегією суддів даної справи відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, про те, що проживання позивача у м. Харкові за спірний період не підтверджене, позивач не мав статусу ВПО, відповідно підстави для проведення страхових виплат у відділенні Фонду були відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Як вказано відповідачем в апеляційній скарзі, позивач перебував на обліку у Харківському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Харківської області як внутрішньо переміщена особа з березня 2016 року на підставі довідки від 10.03.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якою підтверджено місце проживання у м. Харкові.

З 01.04.2018 виплати Відділенням припинені на підставі Протоколу від 28.03.2018 № 77 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на теиторії Московського району м. Харкова у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця мешкання.

Зважаючи на те, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також Закон № 1706 не передбачає такої підстави для припинення пенсії/соціальних виплат, як відсутність за місцем фактичного проживання, колегія суддів прийшла до висновку, що припинення відповідачем вказаних виплат є незаконним.

Інших підстав, визначених ч.1 ст. 46 Закону №1105, а також Законом № 1706, які слугували припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 не зазначено.

Посилання апелянта на чинність протоколу від 28.03.2018 № 77, який є первинним документом у спірних правовідносинах, та не був оскаржений позивачем, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки з огляду на правову природу протоколу, останній не породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для позивача, відтак, з урахуванням його змістовної складової, не наділений рисами правового акта індивідуальної дії і такий протокол не може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом. Чинність зазначеного документу не впливає на висновки суду у даній справі.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на практику Верховного Суду у постановах від 13.02.2019 по справі № 554/10889/16-а, від 20.02.2018 у справі № 711/6019/16-а, від 02.03.2018 у справах № 264/1617/17, 761/21804/17, від 14.03.2018 у справі № 713/793/16, від 15.03.2018 у справі № 372/2316/17, від 11.04.2018 у справі № 766/13021/16-а та у постанові від 04.07.2018 у справі 296/4740/16-а, оскільки правовідносини у даній справі не є подібними.

За висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому страхової виплати незалежно від того, де проживає особа, якій призначена соціальна виплата.

Таким чином, зміна особою місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання соціальних виплат.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Слід також звернути увагу на додержання принципу верховенства права, який передбачає дотримання, в тому числі вимог, "законності", яким передбачається можливість втручання у основоположні свободи. Так, у рішенні від 26 червня 2016 по справі "Суханов та Ільченко проти України" заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (FormerKingofGreeceandOthersv. Greece) заява № 25701/94,пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Отже, аналізуючи фактичні обставини справи та наведені вище норми колегія суддів прийшла до висновку про порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України, ст.46 Закону № 1105, оскільки позивачу припинено виплату страхових виплат за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року по справі № 520/12597/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін