Справа № 120/1188/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 квітня 2020 р. Справа № 120/1188/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача за № 52 від 30.01.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про призначення пенсії за віком від 24.01.2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 24.01.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду такої заяви відповідачем прийнято рішення № 52 від 30.01.2020 року, яким відмовлено йому у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи, який, за обрахунками відповідача, становить 24 роки 1 місяць 21 день із необхідних 26 років. На переконання позивача, відповідач безпідставно не взяв до уваги його стаж роботи у 1974 році в колгоспі ім. Свердлова, с. Костянтинівка, Липовецького району Вінницької області згідно архівної довідки від 22.01.2019 року у зв`язку з недосягненням ним 16-річного віку на той період, а також період з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року в Спеціалізованій монтажно-налагоджувальній дільниці № 55 у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці під записом № 3 відтиску печатки підприємства в результаті звільнення його з роботи. Так, за твердженням позивача, наявна в нього трудова книжка та відповідні записи у ній в повній мірі підтверджують його трудовий стаж в тому числі за період роботи з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року. А посилання відповідача на постанову ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 910 від 28.11.1969 року в розрізі не врахування періоду його роботи в колгоспі ім. Свердлова в 1974 році також вважає безпідставним, оскільки в ній йде мова про членство у колгоспі з 16 річного віку, однак це в жодному разі не спростовує можливість роботи до досягнення такого віку, що в спірний період підтверджено наданою ним архівною довідкою.

За таких обставин позивач вважає оскаржуване рішення відповідача протиправним, у зв`язку з чим і звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 20.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

02.04.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній проти позову заперечив. Зокрема зазначив, що відповідно до записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 19.05.1980 року прийнятий на посаду водія спеціалізованої монтажно-налагоджувальної дільниці № 55 (запис № 2). Разом із тим, 31.12.1981 року позивача звільнено з роботи в порядку переведення на роботу в УМиАТ-4 треста "Спецмонтажмеханізація" (запис № 3). Так, при дослідженні записів трудової книжки позивача, органом пенсійного фонду виявлено відсутність належного завірення печаткою підприємства або відділу кадрів запису під № 3, що є обов`язковим в розумінні Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162. Крім цього, незарахування до страхового стажу періоду роботи в 1974 року в колгоспі ім. Свердлова с. Костянтинівка Липовецького району згідно архівної довідки про облік трудового часу від 23.01.2019 року № 55/01-17 представник відповідача пов`язує з вимогами п. 3 Примірного статуту колгоспу, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року № 910, відповідно до якого членами колгоспу могли бути особи, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь в громадському господарстві колгоспу. Враховуючи те, що позивачу в 1974 році виповнилось лише 15 років, тому, на переконання відповідача, він не міг бути членом колгоспу ім. Свердлова, а отже зарахування відповідного періоду до трудового стажу позивача не є можливим. З урахуванням вищенаведеного, відповідач наголошує, що страховий стаж згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу - ОСОБА_1 складає 24 роки 1 місяць 21 день, що не є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому у задоволенні адміністративного позову просить відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк, не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.01.2020 року звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком, згідно ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За результатами розгляду такої заяви рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області № 52 від 30.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розумінні ст. 26 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - не менше 26 років). Мотивами прийняття такого рішення слугувало те, що згідно поданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж заявника складає 24 роки 1 місяць 21 день, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком. При цьому, до загального трудового стажу не зараховано періоди роботи заявника згідно записів у трудовій книжці № 2 - № 3 з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року з огляду на відсутність відтиску печатки підприємства при звільненні особи з роботи, яка б мала завірити внесені записи про трудову діяльність та підтвердити їх достовірність. Окрім того, до стажу не зараховано також період роботи заявника в колгоспі ім. Свердлова згідно наданої архівної довідки від 23.01.2019 року за вих. № 55/01-17 на момент досягнення ним 15-річного віку (1974 рік - 146 відпрацьованих людино-днів) з огляду на те, що документально не підтверджується членство особи в даному господарстві, а відповідна трудова участь зараховується до стажу в разі підтвердження членства, що передбачено Типовим уставом колгоспу, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року № 910. Також до стажу не зараховано період роботи заявника згідно запису у трудовій книжці № 20 з 11.09.1990 року по 11.09.1992 року з огляду на наявну відмітку про те, що відповідний період не зараховується до загального стажу (проте, в цій частині відмова відповідача позивачем не оскаржується).

Вважаючи, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період його роботи в колгоспі ім. Свердлова в 1974 році, а також період роботи водієм спеціалізованої монтажно-налагоджувальної дільниці № 55 з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року, у зв`язку з чим незаконно відмовив йому у призначені пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Отже, з вище зазначеного вбачається, що страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон від 05.11.1991 № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі № 242/2536/16-а.

Так, на момент внесення у трудову книжку позивача спірних записів за № 2-3 в 1980-1981 роках, була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (Інструкція № 162).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Відповідно до 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції № 162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення № 52 від 30.01.2020 року про відмову у призначенні пенсії за віком, підставою для незарахування до загального трудового стажу позивача періоду його роботи з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року слугував факт відсутності відтиску печатки підприємства при звільнені особи з роботи.

Так, з досліджених матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.05.1980 року, судом встановлено, що роботодавцем вчинено записи про те, що 19.05.1980 року позивача прийнято водієм ІІІ класу Спеціалізованої монтажно-налагоджувальної дільниці № 55 (запис № 2) та 31.12.1981 року звільнено з роботи в порядку переведення на роботу в УМиАТ-4 тресту "Спецмонтажмеханізація" (запис № 3).

Водночас, запис про звільнення позивача з роботи в порядку переведення на роботу в УМиАТ-4 тресту "Спецмонтажмеханізація" (запис № 3) посвідчений підписом особи та завірений відбитком печатки старшого інспектора по кадрам. Також міститься посилання на дату та номер наказу про звільнення.

Суд звертає увагу, що положеннями зазначеному у рішенні нормативного акту, який регулював порядок ведення трудових книжок у спірний період (п. 4.1 Інструкції № 162) визначалась альтернативність внутрішнього порядку завірення періоду внаслідок звільнення працівника: "або за підписом керівника підприємства, або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства, або печаткою відділу кадрів".

Тобто, у даній ситуації такий запис є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача, оскільки містить підпис та відбиток печатки старшого інспектора по кадрам, що узгоджується з п. 4.1 Інструкції № 162.

При цьому, спосіб внесення цих записів, їх порядковість не дає підстав вважати, що мали місце будь-які дописування чи інші неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача. Разом із тим, суд вважає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

З цього приводу суд також враховує правову позицію висловлену Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17 з якої слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

За наведених вище обставин суд дійшов висновку, що відмова відповідача зараховувати до страхового стажу позивача періоди роботи 19.05.1980 року по 31.12.1981 року водієм ІІІ класу Спеціалізованої монтажно-налагоджувальної дільниці № 55 є протиправною.

Щодо незарахування до страхового стажу період роботи позивача в 1974 році в колгоспі ім. Свердлова с. Костянтинівка Липовецького району у зв`язку з недосягненням 16 річного віку для набуття права членства в колгоспі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 56 Закону від 05.11.1991 № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Так, пунктом 3 Примірного Статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників, затвердженим Постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 року за N 910 було передбачено, що членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею приймати участь в колективному господарстві колгоспу. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, що подала заяву. На кожного члена колгоспу ведеться "трудова книжка колгоспника" єдиного зразка.

В той же час статтею 188 Кодексу законів про працю Української РСР від 10.12.1971№322-VIII (у редакції станом на день набрання ним чинності з 01.06.1972 року) було передбачено, що не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. У виняткових випадках, за погодженням з фабричним, заводським, місцевим комітетом професійної спілки, можуть прийматись на роботу особи, які досягли п`ятнадцяти років.

Разом із тим за змістом статті 187 Кодексу законів про працю Української РСР неповнолітні, тобто особи, що не досягли вісімнадцяти років, у трудових правовідносинах прирівнюються у правах до повнолітніх, а в галузі охорони праці, робочого часу, відпусток та деяких інших умов праці користуються пільгами, встановленими законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Крім того, Розділом VI зазначеного Примірного Статуту колгоспу встановлено, що всі роботи в суспільному господарстві колгоспу виконуються особистою працею колгоспників. Прийом на роботу спеціалістів та інших працівників допускається лише у тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних спеціалістів або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні строки силами колгоспників. Формами організації виробництва та праці є дільниці, ферми, бригади, ланки та інші виробничі підрозділи.

Аналіз вищенаведених правових норм, що діяли у спірний період часу, дає змогу дійти висновку про відсутність імперативної заборони прийняття на роботу, в тому числі в якості члена колгоспу чи за трудовим договором особу, яка досягла 15 років.

Також суд враховує, що безпосередні умови членства в колгоспі ім. Свердлова с. Костянтинівка Липовецького району мали визначатися в конкретному статуті такого колгоспу, прийнятому загальними зборами членів колгоспу та зареєстрованому в виконавчому комітеті районної Ради депутатів, що передбачалося п. 59 Розділом ХІІ Примірного Статуту колгоспу.

В той же час зі змісту оскаржуваного рішення про відмову в призначені пенсії не вбачається, що відповідачем досліджувалися умови членства осіб в колгоспі ім. Свердлова с. Костянтинівка Липовецького району.

Як свідчать матеріали справи, згідно Архівної довідки КП "Районного трудового архіву" Липовецького району Вінницької області від 23.01.2019 року (вих. № 53/01-19) слідує, що згідно книг обліку нарахування заробітної плати колгоспу ім. Свердлова с. Костянтинівка Липовецького району, ОСОБА_1 працював з березня 1974 року по вересень 1976 року, з липня по жовтень 1977 року і виробив за даний період таку кількість людино-днів: 1974 року - 146 людино-днів; 1975 року - 194 людино-днів; 1976 року - 121 людино-днів; 1977 року - 64 людино - днів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 1974 році (6 січня) виповнилося 15 років. Суд дійсно констатує, що документів, що підтверджували б членство в колгоспі позивача, в матеріалах справи немає, оскільки єдиним документом підтверджуючим членство в колгоспі є рішення загальних зборів колгоспників про прийняття до членів колгоспу.

При цьому, для зарахування стажу роботи за спірні періоди необов`язково щоб позивач був членом колгоспу, він міг працювати у колгоспах на підставі трудового договору, або контракту як найманий працівник, а, відтак, на позивача як працівника, повністю поширюється чинність Кодексу законів про працю та інших актів законодавства про працю. Крім цього необхідно врахувати, що предметом даного спору є незаконність рішення відповідача щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи в колгоспі, а не вимоги про членство позивача в колгоспі.

Також суд враховує, що відповідач зарахувавши позивачу до стажу роботи інші періоди його діяльності в колгоспі за 1975-1977 роки на підставі згаданої вище Архівної довідки від 23.01.2019 року, діяв не послідовно, оскільки не взяв до уваги із загального періоду роботи позивача з березня 1974 року по вересень 1976 року лише період його роботи за 1974 рік, при тому, що даних щодо членства позивача за інший період часу в колгоспі орган пенсійного фонду також не досліджував.

У відповідності до пункту 3.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Тобто в цьому випадку відповідачу слід було б врахувати, що якщо поданих ОСОБА_1 документів про призначення пенсії було недостатньо або на момент розгляду відповідної заяви існує сумнів їх достовірності, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, чи вчинити інші дії задля забезпечення реалізації позивачем його права на соціальний захист.

За наведених вище обставин не зарахування відповідачем до трудового стажу період роботи позивача в 1974 році в колгоспі ім. Свердлова с. Костянтинівка, Липовецького району із тих мотивів, які викладені в оскаржуваному рішенні № 52 від 30.01.2020 року, не можна вважати обґрунтованим.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у Рішенні "Суханов та Ільченко проти України" (Рішення від 26.09.2014 року) зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати "майном" у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном (п. 34).

Суд нагадує, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (п. 35).

У справі "Трегубенко проти України" (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), яке згадувалося вище, параграф 78).

У відповідності до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні у справі докази суд доходить висновку, що приймаючи рішення за № 52 від 30.01.2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком, відповідач не надав належної правової оцінки тим доказам, які надані позивачем для підтвердження стажу, а також відомостям його трудової книжки, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість врахування позивачу до страхового стажу період його роботи в колгоспі ім. Свердлова в 1974 році (146 вихододнів) та період роботи з 19.05.1980 року по 31.12.1981 року, який дає право на пенсію за віком.

За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області за № 52 від 30.01.2020 року.

З приводу позовної вимоги зобов`язального характеру, то варто звернути увагу на таке.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У своїх позовних вимогах позивач ставить питання про зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд його заяви від 24.01.2020 року про призначення пенсії за віком.

Надаючи оцінку такій позовній вимозі суд враховує, що вона в повній мірі узгоджується із положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, згідно яких у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак, враховуючи, що тим обставинам, які були встановлені судом належна оцінка відповідачем як органом, до виключних повноважень якого належить призначення пенсії заявнику, не надавалася, тому суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог у визначений ним спосіб шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком від 24.01.2020 року з урахування висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням вимог частини 1 статті 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за № 52 від 30.01.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком від 24.01.2020 року з урахування висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки на апеляційне оскарження, визначені ст. 295 КАС України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович