Справа № 367/1240/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2020 року

Київ

справа №367/1240/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22037/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про проведення донарахування та виплату одноразової грошової допомоги

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року (у складі колегії суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, у якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо неправильного нарахування та невиплати у повному обсязі одноразової грошової допомоги по інвалідності інваліду війни 1 групи ОСОБА_1 , як такі, що порушують вимоги частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

- зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії щодо прийняття рішення про донарахування та виплату невиплаченої частини одноразової грошової допомоги по інвалідності інваліду війни І групи ОСОБА_1 у сумі 129 762,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 30 листопада 2015 року з відповіді Міністерства оборони України позивач дізнався про те, що одноразову грошову допомогу по інвалідності йому виплачено не в повному обсязі із-за того, що в рішенні суду по справі № 367/4468/13 не була зазначена конкретна сума виплати, тому вимушений повторно звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 19 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство оборони України протиправно недоплатило позивачу 129 762,24 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено. Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 19 грудня 2016 року скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір одноразової грошової допомоги обчислюється з розміру грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця незалежно від дати встановлення групи інвалідності. При цьому, збільшення розміру грошового забезпечення для військовослужбовців, що проходять службу в Збройних Силах України, яке відбулось після звільнення позивача з військової служби, для обчислення одноразової грошової допомоги не враховується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 07 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 367/1240/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 02 квітня 2020 року прийняв до провадження адміністративну справу № 367/1240/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 03 квітня 2020 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах з 01 серпня 1986 року по 06 квітня 2004 року. Наказом начальника Генерального штабу Збройних сил України від 18 лютого 2004 року №19 позивача було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, а з 06 квітня 2004 року наказом начальника Національної академії оборони України від 06 квітня 2004 року №44 останній був виключений зі списків НАОУ за станом здоров`я.

У серпні 2004 року позивачу було встановлено II групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби. У 2005 році позивач пройшов перекомісію на II групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК серія КИО-1 № 231346 від 16 травня 2005 року.

Разом з тим, 04 травня 2011 року, у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я, позивач отримав І групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, довічно, що підтверджується довідкою МСЕК серія КИО-1 № 310878.

30 вересня 2013 року ОСОБА_1 було встановлено І групу інвалідності у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, довічно.

Позивач звертався до Міністерства оборони України з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу, що передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але йому було відмовлено.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 січня 2014 року по справі № 367/4468/13-а позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року по справі № 367/4468/13 позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задоволено частково, визнано неправомірні дії Міністерства оборони України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по інвалідності, як такі, що порушують вимоги частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі № 367/4468/13 про виправлення описки, ухвалено виправити описку в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року по справі № 367/4468/13 і встановлено одноразову грошову допомогу по інвалідності у розмірі 60-місячного грошового забезпечення.

Постановою державної виконавчої служби від 06 серпня 2014 року ВП № 44268652 відкрито виконавче провадження. Постановою державної виконавчої служби від 03 квітня 2015 року ВП № 44268652 закрито виконавче провадження. Одноразову грошову допомогу по інвалідності виплачено у сумі 37 247,76 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2015 року по справі К/800/36319/14 касаційну скаргу Міністерства оборони України - залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року - без змін.

30 листопада 2015 року з листа департаменту фінансів Міністерства оборони України (надалі МОУ) позивач дізнався, що одноразову грошову допомогу по інвалідності йому виплачено не в повному обсязі, оскільки замість 60-місячного грошового забезпечення позивачу виплачено 33-місячне грошове забезпечення, а для розрахунку прийнято оклади станом на 2004 рік, хоча виплата здійснювалась у 2015 році. З відповіді МОУ позивач також дізнався про те, що одноразову грошову допомогу по інвалідності йому виплачено не в повному обсязі, оскільки в рішенні суду по справі № 367/4468/13 не була зазначена конкретна сума виплати.

Сума недоплати складає 129 762,24 грн.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що згідно з частиною третьою статті 14 КАС України невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом, посилаючись на невиконання Міністерством оборони України постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року у справі № 367/4468/13. Крім того, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до необґрунтованих висновків.

03 липня 2017 року від Міністерства оборони України надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому вказується на безпідставність вимог касаційної скарги та законність рішення суду апеляційної інстанції. Крім того, відповідач вказує, що оскільки позивач звільнений з військової служби, то обрахунок розміру одноразової грошової допомоги повинен здійснюватися, виходячи з розміру його грошового забезпечення на день звільнення.

13 липня 2017 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що суди попередніх інстанцій не робили висновки, що рішення у справі № 367/4468/13 виконано в повному обсязі. Відтак, відсутність вказаних висновків доводить помилковість оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є частково прийнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд звертає увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Таким чином, оскаржувані дії Міністерства оборони, які полягають у виплаті одноразової грошової допомоги у сумі 37 247, 76 грн, на виконання судового рішення у справі № 367/4468/13, що підтверджується постановою від 03 квітня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 44268652, може бути оскаржене відповідно до статті 383 КАС України.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо позивач вважав, протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинені на виконання вищевказаного рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі № 367/4468/13, то він може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого фактичного предмету спору (право позивача на одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 499) і між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Суд також звертає увагу, що строк, передбачений частиною четвертою статті 383 КАС України, за наявності причин, які можуть бути визнані судом у справі № 367/4468/13 поважними, підлягає поновленню, зокрема, з огляду на закриття провадження у справі № 367/1240/16-а.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91, п. 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 354 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись статтями 238, 239, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 19 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про проведення донарахування та виплату одноразової грошової допомоги закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко