Справа № 357/274/18
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2020 року м. Київ Справа № 357/274/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у Київській області
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення з квітня 2017 року виплати позивачу пенсії за віком; зобов`язати відповідача відновити позивачу виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість по ній за весь період, починаючи з квітня 2017 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (а.с. 26-27).

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідачем з квітня 2017 року припинено виплату йому пенсійних виплат з підстав, не передбачених частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2018 відкрито провадження у даній справі та вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2018 провадження у даній справі зупинено на підставі пункту 9 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 805/402/18 (Пз/9901/20/18).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 провадження в адміністративній справі № 357/274/18 поновлено.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення відповідачу (а.с. 69) та конверт, направлений на адресу позивача, зазначену ним у позовній заяві, який повернувся до суду із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 63).

Представник відповідача позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Так, представник відповідача пояснив, що територіальним органом Пенсійного фонду України отримано інформацію щодо відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування, що відповідно до абзацу 3 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, є підставою для припинення виплати позивачу соціальних (пенсійних) виплат.

Крім того, представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку, визначеного частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного суду, для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 здійснено заміну відповідача - Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області - його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, як внутрішньо переміщена особа на час виникнення спірних правовідносин перебував на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримував пенсію за віком у відповідності до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Вказані вище обставини не заперечуються відповідачем та підтверджується даними, наведеними у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.06.2016 № та пенсійному посвідченні серії НОМЕР_2 , виданому позивачу 12.04.2012 Пенсійним фондом України (а.с. 2, 3, 4).

Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області б/н б/д позивачу з квітня 2017 року призупинено виплату пенсії до з`ясування причин (а.с. 56).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, що виявилась у припиненні з квітня 2017 року виплати йому пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України частиною першою статті 46 Конституції України.

При цьому за змістом пунктів 1 та 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону України № 1058-IV передбачено, що види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

Згідно з положеннями частини першої статті 5 Закону України № 1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (частина друга статті 5 Закону України № 1058-IV).

Таким чином, нормативно-правовим актом, який визначає підстави для припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку здійснення пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV.

Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України № 1058-IV, можуть застосовуватися лише у випадках, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону України № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV визначено перелік підстав, за наявності яких пенсіонеру припиняється виплата пенсії.

Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 положення цього пункту визнано неконституційними та такими, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України даного Рішення); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому преамбулою до Закону України № 1058-IV встановлено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

У свою чергу зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

З аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом, прийняття якого у свою чергу належить до виключної компетенції Верховної Ради України.

Аналогічні правові висновки висловлені судом касаційної інстанції у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у зразковій справі № 805/402/18 (Пз/9901/20/18), які в силу приписів частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України суд має враховувати при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи.

Дослідивши матеріали адміністративної справи № 357/274/18, враховуючи суб`єктний склад сторін, предмет та підстави позову, а також правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дана справа є типовою по відношенню до зразкової справи № 805/402/18 (Пз/9901/20/18).

Як вже зазначалось судом вище, розпорядженням Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області б/н б/д позивачу призупинено виплату пенсії за віком до з`ясування причин.

Водночас жодних обставин та/або виключних підстав для припинення виплати позивачу пенсії за віком, визначених Законом України № 1058-IV, представником відповідача у відзиві на позовну заяву не наведено та в розпорядженні не зазначено.

При цьому положення абзацу 3 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, на які посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву як на підставу для припинення виплати позивачу пенсії, судом до уваги не приймаються, оскільки суперечить нормам Закону України № 1058-IV.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07.02.2014 справа «Пічкур проти України» також дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд також наголосив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Таким чином, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини.

У свою чергу згідно з положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина третя статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Крім того, частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

З огляду на викладене, керуючись положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, беручи до уваги те, що припинення виплати позивачу пенсії виражається у формі активної поведінки, суд дійшов висновку, що дії Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення з квітня 2017 року виплати позивачу пенсії за віком є протиправними, а розпорядження Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області б/н б/д, яким йому призупинено вказані виплати - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відтак підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення з квітня 2017 року виплати позивачу пенсії за віком, відсутні.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача відновити позивачу виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість по ній за весь період, починаючи з квітня 2017 року, суд враховує наступне.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

У свою чергу ознакою дискреційних повноважень є право суб`єкта владних повноважень приймаючи рішення, вчиняючи дії чи утримуючись від їх вчинення, діяти з певною свободою розсуду, тобто можливістю обрати одне з кількох юридично допустимих рішень.

Враховуючи, що алгоритм дій територіальних органів Пенсійного фонду України щодо порядку виплати пенсій, призначених відповідно до положень Закону України № 1058-IV, чітко визначений чинним пенсійним законодавством, суд вважає, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача вчинити вказані дії не є втручанням у компетенцію суб`єкта владних повноважень.

При цьому відповідно до положень частини другої статті 46 Закону України № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

За наведених обставин, беручи до уваги те, що право позивача на виплату пенсії за віком та його статус як внутрішньо переміщеної особи відповідачем не заперечується, з огляду на те, що нарахування пенсійних виплат територіальним органом Пенсійного фонду України продовжувалось після припинення їх виплати, водночас з вини суб`єкта владних повноважень піддано формальним обмеженням з підстав та у спосіб, які суперечать положенням Конституції України та Закону України № 1058-IV, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача відновити позивачу виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість по ній за весь період, починаючи з квітня 2017 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Крім того, керуючись пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне звернути вказане рішення до негайного виконання в частині виплати позивачу пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Суд також звертає увагу представника відповідача на те, що питання пропуску позивачем строку звернення до суду було досліджено та вирішено в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2018.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI за подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з урахуванням положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 № 2246-VIII та правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.02.2018 в адміністративній справі № 800/473/17, при зверненні до суду з даним позовом розмір судового збору за дві позовні вимоги, які нерозривно пов`язані між собою, повинен складати 704,80 грн.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2018 відстрочено сплату позивачем судового збору до ухвалення судом рішення у даній справі.

При цьому в силу приписів частини другої статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що принцип пропорційності при стягненні при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується, беручи до уваги те, що до ухвалення рішення суду у даній справі позивачем не сплачено судовий збір за подання адміністративного позову, судовий збір у сумі 704,80 грн підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 133, 139, 143, 194, 205, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області б/н б/д, яким ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) призупинено виплату пенсії за віком з квітня 2017 року.

3.Визнати протиправними дії Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код 41249051, місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 2), що виявились у припиненні з квітня 2017 року виплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсії за віком.

4.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код: 22933548, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ярославська, 40) відновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість по ній за весь період, починаючи з квітня 2017 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

5.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6.Звернути рішення до негайного виконання в частині присудження виплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

7.Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код: 22933548, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ярославська, 40) до Державного бюджету України (рахунок отримувача: UA4010001, код класифікації доходів бюджету: 22030101, отримувач коштів: ГУК у Київ. обл./м.Київ/22030101, код отримувача: 37955989, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача: 899998) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

В силу положень пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цим судовим рішенням, продовжуються на строк дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211.

Суддя Харченко С.В.