Справа № 640/22025/18
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
17 квітня 2020 року м. Київ
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди задоволено частково. Стягнуто з Окружного адміністративного суду міста Києва суму недоотриманої суддівської винагороди у період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 253 510,60 грн. без урахування обов`язкових податків і зборів. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року було частково задоволено апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України, рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з Окружного адміністративного суду міста Києва суми недоотриманої суддівської винагороди у період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 253510,60 грн. без урахування обов`язкових податків і зборів - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині відмовлено.

Я входив до складу колегії суддів, яка прийняла зазначену постанову, однак не погоджуюся із судовим рішенням за наслідками апеляційного перегляду адміністративної справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Користуючись правом, передбаченим ч. 3 ст. 34 КАС України, вважаю необхідним викласти окрему думку щодо підстав незгоди із рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 14 березня 2007 року №201/2007 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 06 жовтня 2011 року №3833-VI "Про обрання суддів" ОСОБА_1 обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

У період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року позивачу проведено нарахування та виплату суддівської винагороди в складі: посадового оклада в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового оклада, доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук в розмірі 15% посадового оклада, доплати за таємність в розмірі 10% від посадового оклада та доплати за адміністративну посаду в розмірі 10% посадового оклада.

У зазначений період відповідачем 1 посадовий оклад визначено у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на підставі положень статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-IV, у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року №716-VІІ та Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ, а також положень статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-IV, який викладено у новій редакції Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192- VІІІ.

04 грудня 2018 року Конституційним Судом України прийнято рішення №11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-IV, у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ. Це положення (частина 3 статті 133) підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Посилаючись на наведене рішення Конституційного Суду України, з метою відновлення порушеного права на отримання суддівської винагороди в розмірі, закріпленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-IV, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що стаття 152 Конституції України гарантує фізичним та юридичним особам відшкодування державою шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Стаття 22 Цивільного кодексу України гарантує право особи на відшкодування збитків, завданих у результаті порушення її цивільного права, а збитками визнаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. При цьому, суд виходив, що належним відповідачем за цим позовом є Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суд апеляційної інстанції приймаючи постанову, виходив з того, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України, а тому саме казначейство виступає відповідачем у справах, пов`язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов`язань.

Вважаю, що у даній справі Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов помилкових висновків в частині скасування рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.151 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч.4 ст.148 Закону №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до п.п.16 п.4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 року № 12, ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Таким чином, Державна судова адміністрація України є розпорядником вищого рівня, і безпосередньо не здійснює розрахунок та виплату суддівської винагороди суддям, у той час як розпорядником бюджетних коштів, якій здійснює нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди є саме суд, в якому працює суддя, тобто в даному випадку Окружний адміністративний суд міста Києва.

Так, відповідно до абз.3 ч.3 ст.10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

За вимогами абзацу 7 пункту 1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 (далі - Порядок №1407), мережа розпорядника коштів державного бюджету згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом Порядку №1407 розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Отже, на час розгляду справи місцеві суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів та територіальних управлінь ДСА, здійснює безпосередньо ДСА України.

Аналізуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що саме на Окружний адміністративний суд міста Києва покладено обов`язок щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям цього суду.

Водночас, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції повинен був встановити спосіб та порядок виконання судового рішення.

Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" (далі - Порядок №845).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Підпунктом 2 п. 25 Порядку №845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Суд зазначає, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів " у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.

Вказане, на мою думку, свідчить про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 з Окружного адміністративного суду міста Києва суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 шляхом списання визначеної Окружним адміністративним судом міста Києва суми коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Суддя Є.І. Мєзєнцев