Справа № 120/3120/19
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3120/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

16 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Матохнюка Д.Б. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в вересні 2019 ОСОБА_2 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, в якому позивачка просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради від 13.08.2019 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,04 га для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,04 га для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради, відповідно до заяви позивачки.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2019 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 , Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційних скаргах апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Скаржники в обґрунтування апеляційних скарг зазначають, що законодавець чітко визначив порядок для прийняття рішень щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення із землеустрою, а тому, відсутні підстави без дотримання вказаного, зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган. Вважають, що позов в цій частині не підлягав задоволенню, оскільки такі позовні вимоги входять виключно до дискреції відповідача - Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, а не суду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу третьої особи в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 24.07.2019 позивачка ОСОБА_2 звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,04 га, з земель запасу сільськогосподарського призначення на території Агрономічної сільської ради.

Рішенням 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради № 270 від 13.08.2019 позивачці відмовлено у наданні вказаного дозволу та зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку протягом 30-ти календарних днів.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно та з непередбачених законом підстав відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, враховує наступне.

Згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "а" частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У відповідності з частиною 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно із положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Апеляційний суд зазначає, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою був висновок постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища і те, що бажана земельна ділянка є спірною.

Як вбачається за інформації, повідомленої землевпорядником, спірна земельна ділянка використовується позивачкою та обнесена парканом без документів, які підтверджують право власності. Також мешканці вулиці, де знаходиться земельна ділянка, звертались до сільської ради з приводу облаштування проходу до іншої вулиці, який після внесення змін до генерального плану можна було б забезпечити за рахунок земельної ділянки, дозвіл на розроблення проекту землеустрою якої просить надати позивачка. Крім того, позивачку необхідно зобов`язати звільнити самовільно зайняту земельну ділянку протягом 30 календарних днів, а у випадку невиконання вимоги звернутися до правоохоронних органів.

Таким чином, фактичною підставою для прийняття оспорюваного рішення стало те, що позивачка, по-перше, нібито самовільно зайняла та використовує спірну земельну ділянку, і, по-друге, що враховуючи звернення мешканців відповідної вулиці, спірну земельну ділянку можна використати для облаштування проходу до сусідньої вулиці.

Так, згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянину може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність передбачено у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка у майбутньому може бути використана для облаштування проходу/проїзду з вул. 8-го березня до вул. Юзвинська села Агрономічне Вінницького району Вінницької області.

Матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка на яку претендує позивач змінила цільове призначення та відповідно не може передаватися у приватну власність.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що як на час розгляду клопотання позивачки, так і станом на сьогодні вказана земельна ділянка належить до земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (під садівництво), а відтак може бути приватизована в порядку, визначеному статтею 118 ЗК України.

Крім того, самовільне захоплення позивачкою спірної земельної ділянки, як стверджує відповідач, не впливає на процедуру безоплатної приватизації землі громадянином та не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

На час прийняття оспорюваного рішення в розпорядженні відповідача не було належних документів, які б підтверджували факт самовільного зайняття земельної ділянки. Більше того, не надано суду таких доказів і під час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, відповідач протиправно та з непередбачених законом підстав відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а тому, позовні вимоги в частині скасування рішення 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради № 270 від 13.08.2019 підлягають задоволенню.

Крім того колегія суддів зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі №545/808/17 та від 19.06.2018 року в справі № 806/2982/17.

Також, з урахуванням даного висновку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки, з огляду на наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 11.09.2019 року справа №819/570/18.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч.2 ст.245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

З врахуванням вказаного, суд першої інстанції в межах даної позовної вимоги дійшов правомірного висновку щодо обрання належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача саме зобов`язання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області прийняти рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Крім того, апелянтами в апеляційних скаргах не доведено саме які норми матеріального права порушено при винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційні скарги ОСОБА_1 , Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області підлягають залишенню без задоволення в цілому, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Матохнюк Д.Б. Шидловський В.Б.