Справа № 260/1126/19
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1126/19 пров. № А/857/1872/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антала Михайла Андрійовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року (головуючий суддя Калинич Я.М., м. Ужгород, повний текст складено 08.01.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антала Михайла Андрійовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання рішень протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антала Михайла Андрійовича, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення державних кадастрових реєстраторів від 28 січня 2019 року №№ РВ-019, РВ-019 про відмову у державній реєстрації земельних ділянок в державному земельному кадастрі (ДЗК), та зобов`язати державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області розглянути заяви про державну реєстрацію земельних ділянок та провести державну реєстрацію земельних ділянок, сформованих як об`єкти права власності до 2004 року в Державному земельному кадастрі, з відкриттям Поземельної книги та видачею відповідних витягів на її ім`я.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними та скасовано рішення Державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антал Михайла Андрійовича від 28.01.2019 року №РВ-019 та №РВ-019 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та зобов`язано Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 15 січня 2019 року за №№ЗВ-019 та ЗВ-019 про державну реєстрацію земельних ділянок. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції державний кадастровий реєстратор відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антала Михайло Андрійович оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним, не обґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державним кадастровим реєстратором.

У відповідності до ст.16 цього ж Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (надалі - Порядок) до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів належать:

1) внесення до Державного земельного кадастру: геодезичної, картографічної основи та відомостей про них (змін до них), індексних кадастрових карт (планів) відповідних адміністративно-територіальних одиниць (змін до них), індексної кадастрової карти кадастрової зони за межами адміністративно-територіальних одиниць (змін до неї) та відомостей про кадастрове зонування земель в межах території України (змін до них); відомостей (змін до них) або надання відмови у їх внесенні про: землі в межах державного кордону, території адміністративно - територіальних одиниць (Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва і Севастополя, районів, міст, селищ, сіл, районів у містах); обмеження у використанні земель; земельні ділянки (їх частини), розташовані в межах району, міста республіканського (Автономної Республіки Крим) чи обласного значення, районів у мм. Києві і Севастополі, а також міст, селищ, сіл, розташованих у їх межах; інші об`єкти Державного земельного кадастру, розташовані за межами адміністративно-територіальних одиниць;

2) здійснення реєстрації: заяв про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру; заяв про відкликання заяв про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру; заяв про надання відомостей з Державного земельного кадастру; повідомлень про виявлення помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру; заяв про виправлення технічних помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру; заяв про внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру; заяв в електронній формі про отримання відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку;

3) здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації;

4) формування поземельних книг на земельні ділянки, внесення записів до них, забезпечення їх зберігання;

5) присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам;

6) проведення перевірки відповідності поданих документів вимогам законодавства;

7) узагальнення відомостей щодо кількості та якості земель в межах державного кордону, територій адміністративно-територіальних одиниць (Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва і Севастополя, районів, міст, селищ, сіл, районів у містах) за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру;

8) надання відомостей з Державного земельного кадастру щодо об`єктів, зазначених у підпункті 1 цього пункту, та відмови у їх наданні, витягів з Державного земельного кадастру про будь-яку земельну ділянку в межах державного кордону;

9) виправлення помилок у Державному земельному кадастрі, допущених у відомостях щодо об`єктів, зазначених у підпункті 1 цього пункту;

10) оприлюднення за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на офіційному веб-сайті Держгеокадастру відомостей щодо об`єктів, зазначених у підпункті 1 цього пункту;

11) надання та отримання інформації про об`єкти Державного земельного кадастру в порядку інформаційної взаємодії з іншими кадастрами та інформаційними системами;

12) проведення стажування адміністраторів центрів надання адміністративних послуг та уповноважених посадових осіб виконавчих органів місцевого самоврядування та надання їм довідки про результати стажування;

13) передача органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомостей про земельні ділянки.

Розподіл повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів здійснює Держгеокадастр.

Згідно пункту 56 Порядку державний кадастровий реєстратор несе відповідальність за: ведення Поземельної книги відповідно до вимог, зазначених у цьому Порядку; відповідність відомостей, зазначених у Поземельній книзі, відомостям, зазначеним у документах, що є підставою для їх внесення; тотожність відомостей, зазначених у паперовій та електронній (цифровій) формі Поземельної книги.

Відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у документах, що є підставою для їх внесення до Поземельної книги, несуть особи, які видали (склали) такі документи.

До Державного земельного кадастру державними кадастровими реєстраторами вносяться відомості (зміни до них), зазначені у пунктах 21-25 цього Порядку, про об`єкти Державного земельного кадастру.

Крім того, ч. 6 ст. 24 вищезазначеного Закону встановлені наступні підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Згідно матеріалів справи державним кадастровим реєстратором дійсно було виявлено невідповідність поданих документів вимогам законодавства, а саме - що земельна ділянка на яку виготовлялася документація із землеустрою надавалась в рахунок земельної частки (паю), але при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки ділянка не відноситься до земель пайового фонду.

Крім того, з 01.01.2013 відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» розпочато ведення земельного кадастру в автоматизованій системі, а саме - запрацювала Національна кадастрова система (НКС). Система забезпечує діяльність Держгеокадастру щодо реєстрації земельних ділянок та надання витягів про наявну реєстрацію. Також Національна кадастрова система забезпечує обмін інформацією в автоматичному режимі з органом, що здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно - Укрдержреєстром.

Національна кадастрова система містить відповідні інструкції користувача по роботі з Національною кадастровою системою (далі - НКС або Програма) для ведення земельного кадастру в автоматизованій системі.

Крім того, апелянт зазначає, що у приватній власності гр. ОСОБА_1 згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-ОІЗ № 23519, виданого на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 755 виданого взамін сертифікату на земельну частку (пай). Три земельні ділянки, загальною площею 1,3500 га (0,0700 га + 0,2000 га + 1,0800 га), передано їй для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю від 26.06.2003 № 26344.

В подальшому гр. ОСОБА_1 з ПП «Закарпатгеопропект» укладено договір від 06.10.2016 № 532 на виконання робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства.

25.04.2018 ОСОБА_1 звернулася із заявами для внесення відомостей до державного земельного кадастру до відділу в Хустському районі Головного управління, однак державний кадастровий реєстратор прийняв рішення від 02.05.2018 №№ ПВ-018, ПВ-018 мотивуючи їх тим що згідно схематичного зображення земельної ділянки на ситуаційному плані даної тех.документації 2016 року, об`єкт землеустрою, розташований в контурі 1946, конфігурацією земельної ділянки площею 1,0800 га, значно відрізняється від відображеної у вищезгаданому державному акті на право приватної власності на землю серії ЗК-ОІЗ № 23519. Хоч згідно інформації, що міститься в матеріалах «Технического отчета по корректировке планового материала масштаба 1:10000 колхоза «Прикордонник» Хустского района Закарпатской области» контур 1946 віднесений до сільськогосподарських угідь - «Сади», але відповідно до «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в ОАО «Прикордонник» Хустського району Закарпатської області» однак зазначений контур 1946 не внесений до переліку ділянок, що підлягають поділу на земельні частки (паї).

Згідно Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Таким чином, земельні ділянки із земель колективної власності виділяються в натурі (на місцевості) взамін сертифікату на земельну частку (пай), крім того земельні ділянки встановлюються не в тому контурі що виділялися згідно державних актів на право приватної власності.

Враховуючи вищезазначене, апелянт вважає, що рішення першої інстанції повинно бути скасоване, оскільки суд без врахування всіх обставин справи прийняв незаконне та необгрунтоване.

Крім того, апелянт зазначає, що структурним підрозділом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській є Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - Управління), юрисдикція якого поширюється на територію Закарпатської області.

За результатами перевірки управлінням контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області був складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 15.08.2018 №520-дк/489/09/01/-18, який був долучений до матеріалів справи та згідно якого також підтверджується правомірність прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей в ДЗК від 28.01.2019 № РВ-019, № РВ-019.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в 2004 році померлий ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 приватизували земельні ділянки сільськогосподарського призначення, при цьому добровільно відмовившись від отримання ділянок із земель пайового фонду, обравши інші ділянки. Із зазначеним погодився орган влади, який на той час мав право розпоряджатися землями, і передав зазначені ділянки позивачам у власність, що не суперечить ст.22 Земельного кодексу України, оскільки цільове призначення земель (для сільськогосподарського виробництва) було збережено, про що свідчать видані 26.06.2003 Хустською районною державною адміністрацією Закарпатської області Державні акти на право приватної власності на землі серії ЗК-О13 21226, серії ЗК-О13 23519. Спірні земельні ділянки передані у приватну власність позивачу на підставі розпоряджень голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області № 681 від 29.12.2002, № 784 від 29.12.2002, № 755 від 29.12.2002.

Позивач набула право власності на спірні земельні ділянки, на яких згідно укладених із ПП «Закарпатгеопроект» договорів провели геодезичні роботи та виготовила технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

25.04.2018 ОСОБА_1 звернулася до державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області із заявами про державну реєстрацію земельних ділянок, які розташовані в с.Яблунівка на території Вишківської селищної ради і належать їй на підставі державного акту на право власності на землю. 02.05.2018 їй відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, про що прийнято рішення (повідомлення) про відмову в прийнятті заяв про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Причиною для прийняття таких рішень слугував факт невідповідності документів вимогам законодавства, а саме, земельна ділянка, на яку виготовлялася документація із землеустрою, надавалася в рахунок земельної частки (паю), однак при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки встановлено, що така не відносяться до земель пайового фонду, тобто, остання не відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про державний земельний кадастр» та Порядком ведення державного земельного кадастру, затв. постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано рішення державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. ОСОБА_4 . №№ ПВ-18, ПВ-018, ПВ-018, ПВ-018 від 02.05.2018 про відмову у прийнятті заяв про реєстрацію земельних ділянок та у державній реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, а саме: - земельної ділянки площею 0,6000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с. Яблонівка, Хустський район, що належить у порядку спадкування позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЗК-О13 21226, виданого Хустською РДА 26.06.2003; - земельної ділянки площею 1,1000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованої на території Вишківської селищної ради, с. Яблонівка, Хустський район, що належить позивачу ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЗК-О13 21211, виданого Хустською РДА 26.06.2003; - земельних ділянок площею 0,2000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства) та 1,0800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (підсобного господарства), розташованих на території Вишківської селищної ради, с. Яблонівка, Хустський район що належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЗК-О13 23519, виданого Хустською РДА 26.06.2003р.; зобов`язано державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області розглянути повторно: заяву ОСОБА_2 , зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018 за № 21116 про державну реєстрацію земельної ділянки; заяву ОСОБА_6 , зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018 за № 21119 про державну реєстрацію земельної ділянки; заяву ОСОБА_1 , зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018 за № 21115 про державну реєстрацію земельної ділянки; заяву ОСОБА_1 , зареєстровану державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у Закарпатській обл. 25.04.2018 за № 21117 про державну реєстрацію земельних ділянок. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській обл. відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 по 5800 (п`ять тисяч вісімсот) грн. кожному, - скасовано. В цій частині прийнято нову постанову, якою витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката по справі, поклав на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 . В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

15.01.2019 року представником позивача державному реєстратору відділу у Хустському районі Головного Управління Держгеокадастру в Закарпатській області про реєстрацію земельних ділянок на виконання рішення суду подано заяви та технічну документацію з електронними носіями для проведення державної реєстрації.

28 січня 2019 року рішеннями державного кадастрового реєстратора ОСОБА_7 у державній реєстрації спірних ділянок відмовлено рішенням № РВ-019: по земельній ділянці площею 1,0800 га для ведення ОСГ та рішенням № РВ-019: по земельній ділянці площею 0,2000 га для ОСГ.

Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ч.2 ст.1 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.9 зазначеного Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Приписами ч.4 ст.9 згаданого Закону державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій (ч.6 ст.9 цього Закону).

Відповідно до ст.21 зазначеного Закону документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати таким вимогам: текст документів має бути написаний розбірливо; документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; документи мають відповідати законодавству.

Приписами ч.3 ст.24 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: 1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; 2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; 3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Відповідно до ч.4 ст.24 зазначеного Закону для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Згідно ч.5 ст.24 цього Закону державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (ч.6 ст.24 наведеного Закону).

Відповідно до п.110 вказаного Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р. для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

З огляду на це, суд правильно вважав, що Законом України «Про Державний земельний кадастр» визначено конкретний перелік документів, які подаються для здійснення державної реєстрації, та вимоги до них. Також нормами цього Закону передбачені повноваження державного кадастрового реєстратора, на якого покладено обов`язок перевіряти подані документи на відповідність їх вимогам законодавства та за результатами перевірки надавати заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації, при цьому підставами для такої відмови є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

У даній спірній ситуації судом першої інстанції з`ясовано, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації спірних земельних ділянок відповідачем визначено невідповідність поданих документів вимогам законодавства, а саме: земельні ділянки, на які виготовлялася документація із землеустрою, надавалися в рахунок земельної частки (паю), однак при встановленні (відновленні) меж земельних ділянок встановлено, що такі не відносяться до земель пайового фонду.

При цьому, судом вірно зазначено, що згідно статті 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються, зокрема, шляхом проведення перевірок. Статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; складати акти перевірок.

А отже, з наведених правових норм посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, мають право, зокрема, здійснювати перевірку об`єктів - земельних ділянок, що перебувають у користуванні юридичних і фізичних осіб та складати акти, за результатами таких перевірок. При цьому, суд правильно зауважив, що акт перевірки не є рішенням органу владних повноважень, оскільки акт перевірки є службовим документом, що підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення, а відтак не породжує для осіб, які перевірялись, настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права, обов`язки та законні інтереси. Оцінка акту перевірки, в тому числі і оцінка дій посадових осіб контролюючого органу щодо викладення у ньому висновків перевірки, а також щодо самих висновків перевірки, надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 15 серпня 2018 року за №520/ДК/489/09/01/-18 в результаті перевірки встановлено, що земельна ділянка, на яку виготовлялася документація із землеустрою передавалася в приватну власність в рахунок земельної частки (паю), але при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки її місце розташування не відносилось до земель пайового фонду, тобто згідно планово-картографічних матеріалів межі ділянки встановлюються (відновлюються) поза межами пайових контурів. Вищезгадана земельна ділянка перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_1 згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 3K-013 № 23519, виданого на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 755. Три земельні ділянки, загальною площею 1,3500 га (0,0700 га + 0,2000 га + 1,0800 га), передано їй для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю від 26.06.2003 № 26344. На час проведення перевірки документи, на підставі яких виготовлено правовстановлюючий документ на право власності на землю гр. ОСОБА_1 , відсутні. В подальшому, гр. ОСОБА_1 з ПП «Закарпатгеопропект» укладено договір від 06.10.2016 № 532 на виконання робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства. Згідно схематичного зображення земельної ділянки на ситуаційному плані даної техдокументації, об`єкт землеустрою, розташований в контурі 1946, конфігурацією земельної ділянки площею 1,0800 га, значно відрізняється від відображеної у вищезгаданому державному акті на право приватної власності на землю серії 3K-013 № 23519. Хоч згідно інформації, що міститься в матеріалах «Технического отчета по корректировке планового материала масштаба 1:10000 колхоза «Прикордонник» Хустского района Закарпатской области» контур 1946 віднесений до сільськогосподарських угідь - «Сади», але відповідно до «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в ОАО «Прикордонник» Хустського району Закарпатської області» зазначений контур 1946 не внесений до переліку ділянок, що підлягають поділу на земельні частки (паї).

Відповідно до ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) повинна включати, зокрема, копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно доказів наявних у справі, спірні земельні ділянки перебувають у власності позивача, що підтверджено Державними актами на право власності на землю, вказані акти є дійсними, такі не скасовані чи визнання недійсними в судовому або позасудовому порядку.

Відповідно до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія судів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подана позивачем документація для проведення державної реєстрації земельних ділянок відповідає вимогам Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, при цьому відповідачем помилково прийняті рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, а отже оскаржувані рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Щодо зобов`язання державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області провести державну реєстрацію земельних ділянок, сформованих як об`єкт права власності до 2004 року в Державному земельному кадастрі з відкриттям Поземельної книги та видачею відповідних витягів на ім`я власника, то суд першої інстанції вірно вважав, що обираючи спосіб захисту порушеного права, позивачем не враховано, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права.

При цьому, судом правильно враховано, що відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за Головним управлінням, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Судом враховано положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Судом також враховано і позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов підставного висновку, що зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію земельних ділянок - є формою втручання суду в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому, суд правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині. При цьому, вірно зазначив, що при повторному розгляді також в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу державного кадастрового реєстратора відділу у Хустському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Антала Михайла Андрійовича залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року по справі № 260/1126/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.М. Судова-Хомюк

Н.В. Ільчишин

повний текст складено 15.04.2020