Справа № 240/11544/19
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11544/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

15 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася в Житомирський окружний адміністративний суд із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідача), про:

- визнання протиправними та скасування рішення і повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 вересня 2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 19 серпня 2019 року.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 08.01.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав протиправними та скасував рішення і повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 вересня 2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 серпня 2019 року про призначення пенсії за вислугою років та врахувати при розгляді заяви стаж роботи ОСОБА_1 на посаді: старшої піонервожатої Немильнянської середньої школи у період з 18 вересня 1989 року до 6 червня 1993 року; керівника вокального гуртка в Новоград-Волинському районному будинку школярів у період з 1 вересня 1999 року до 17 серпня 2001 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, визначеного пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788), за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 (далі - переліку №909). Вважає, що посада керівника вокального гуртка в Новоград-Волинському районному будинку школярів не відноситься до Переліку №909, а посада старшої піонервожатої Немильнянської середньої школи зараховується лише до 31.12.1991.

Також зазначає, що за наданими позивачем документами, до стажу роботи за вислугу років зараховуються періоди роботи: з 18 вересня 1989 року до 31 грудня 1991 року - старша піонервожата Немильнянської середньої школи - 2 роки 3 місяці 14 днів; з 7 вересня 1993 року до 31 серпня 1999 року педагог - організатор Кропивнянської середньої школи - 5 років 11 місяців 25 днів; з 8 жовтня 2001 року до 11 жовтня 2017 року - вчитель музики, вчитель початкових класів в Немильнянській ЗОШ - 15 років 0 місяців 5 днів. Тобто, згідно поданих документів стаж роботи позивача на посаді, яка дає право на пенсію за вислугою років становить 21 рік 9 місяців 4 дні на 1 квітня 2015 року; 22 роки 6 місяців 4 дні на 1 червня 2019 року та 24 роки 3 місяці 14 днів на 11 жовтня 2017 року, тому у призначенні пенсії за вислугу років позивачу відмовлено.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , як працівник закладів та установ освіти (стаж роботи з 18 вересня 1989 року до 13 серпня 2019 року), у встановлений законодавством після звільнення строк звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач своїми рішенням та повідомленням від 11 вересня 2019 року відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років, посилаючись на те, що у позивача відсутній стаж роботи на посаді, яка дає право на пенсію за вислугою років.

Позивач, вважаючи вказані рішення та повідомлення відповідача протиправними та такими, що порушують гарантоване їй Конституцією України право на соціальний захист та пенсійне забезпечення, звернулась до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, приписами пункту 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 9 липня 2003 року (далі - Закон №1058-IV) передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону №1058-IV. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VІІІ від 3 жовтня 2017 року набрав чинності з 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року не менше 26 років, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

До досягнення 55-річного віку, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які на 1 квітня 2015 року працювали на відповідних посадах не менше як 25 років або в період до 01 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше 25 років 6 місяців.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем у рішенні та повідомленні від 11 вересня 2019 року зазначено, що згідно з наданих позивачем документів, до стажу роботи за вислугу років ОСОБА_1 зараховано наступні періоди роботи:

з 18 вересня 1989 року до 31 грудня 1991 року - старша піонервожата Немильнянської середньої школи - 2 роки 3 місяці 14 днів;

з 7 вересня 1993 року до 31 серпня 1999 року - педагог - організатор Кропивнянської середньої школи - 5 років 11 місяців 25 днів;

з 8 жовтня 2001 року до 11 жовтня 2017 року - вчитель музики, вчитель початкових класів в Немильнянській ЗОШ - 15 років 0 місяців 5 днів.

Також, відповідач вказав, що загальний стаж роботи ОСОБА_1 на посаді, яка дає право на пенсію за вислугою років становить 21 рік 9 місяців 4 дні на 1 квітня 2015 року; 22 років 6 місяців 4 дні на 1 червня 2019 року та 24 роки 3 місяці 14 днів на 11 жовтня 2017 року, що за твердженням відповідача не дає позивачу права на пенсію за вислугою років.

При цьому, згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 встановлено, що на посаді старшої піонервожатої Немильнянської середньої школи позивач працювала у період з 18 вересня 1989 року до 6 червня 1993 року, а не з 18 вересня 1989 року до 31 грудня 1991 року, як зазначив відповідач в оскаржуваному рішенні.

Отже, стаж роботи позивача на цій посаді складає 3 роки 9 місяців 18 днів, а не 2 роки 3 місяці 14 днів, як помилково обраховано відповідачем.

При цьому, відповідач у рішенні від 11 вересня 2019 року жодним чином не обґрунтував та не роз`яснив, чому стаж на цій посаді був розрахований саме у період до 31 грудня 1991 року, а не до 6 червня 1993 року, як зазначено у трудовій книжці позивача.

Відповідно до п. 2 ст. 9 КАС України, публічно-правовий спір між сторонами обмежений аргументами відмови відповідача, що також спростовує доводи апеляційної скарги.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач взагалі не врахував до трудового стажу ОСОБА_1 період з 1 вересня 1999 року до 17 серпня 2001 року, коли вона працювала на посаді керівника вокального гуртка в Новоград-Волинському районному будинку школярів.

Цей період складає 1 рік 11 місяців 12 днів, і він також не був включений відповідачем до стажу позивача для призначення пенсії за вислугою років без будь-яких роз`яснень в оскаржуваних рішенні та повідомленні.

Згідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому Постановою КМУ від 4 листопада 1993 року №909, посади керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи відносяться до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Робота на відповідних посадах також підтверджується довідкою відділу освіти Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 9 липня 2019 року №50.

Як встановлено з копії архівної довідки від 13 серпня 2019 року №19 Новоград-Волинський районний будинок школяра дійсно був підпорядкований відділу освіти Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області та ліквідований 17 серпня 2001 року, а отже відносився до категорії закладів освіти.

Таким чином, дані факти доводять, що відповідач протиправно не тільки не зарахував ОСОБА_1 зазначені вище періоди роботи до стажу, який дає право позивачу на призначення пенсії за вислугою років, а і взагалі не врахував їх при розгляді заяви та не надав мотивовану відповідь щодо причин незарахування зазначених періодів роботи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що з врахуванням незарахованих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області вищевказаних періодів трудового стажу ОСОБА_1 , як працівника закладів та установ освіти, стаж позивача складає 26 років 9 місяців 0 днів, та є достатнім для призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту 2-1 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV та пунктом "е" статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Отже, спірним рішенням відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугою років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, проте про підстави неврахування періодів роботи позивача на посаді старшої піонервожатої Немильнянської середньої школи з 18 вересня 1989 року до 6 червня 1993 року та на посаді керівника вокального гуртка в Новоград-Волинському районному будинку школярів з 1 вересня 1999 року до 17 серпня 2001 року у спірному рішенні не вказано.

Тобто, оскаржуване рішення від 11 вересня 2019 року складено без врахування наведених періодів роботи, а відтак є протиправним та підлягало скасуванню.

При цьому, враховуючи, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та здійснює підготовку документів для її виплати та відсутність посилання у спірному рішенні на підстави неврахування періодів роботи позивача на посаді старшої піонервожатої Немильнянської середньої школи з 18 вересня 1989 року до 6 червня 1993 року та на посаді керівника вокального гуртка в Новоград-Волинському районному будинку школярів з 1 вересня 1999 року до 17 серпня 2001 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугою років та про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву, оскільки відповідно до абзацу другого частини 4 статті 245 КАС передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також, з метою захисту прав позивача на отримання пенсії, суд першої інстанції правомірно зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача від 19 серпня 2019 року про призначення пенсії за вислугою років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні суду, врахувавши при новому розгляді заяви весь трудовий стаж позивача, що зазначений у трудовій книжці.

За приписами ст.5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст.9 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що під час перегляду рішення суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.