Справа № 640/2432/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2020 року м. Київ № 640/2432/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Окружного адміністративного суду міста Києва,

Державної судової адміністрації України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суддівської винагороди,

зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н ОВ И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва (далі по тексту відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі по тексту відповідач-2, ДСА України), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», у період з 04.12.2018 по 24.12.2018;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди;

- зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва починаючи з 25.12.2018 здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІІ, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний період.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2019 адміністративний позов (вх.№640/2432/19 від 12.02.2019) було направлено для визначення підсудності до Шостого адміністративного суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 визначено територіальну підсудність адміністративної справи № 640/2432/19 за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду м. Києва, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суддівської винагороди, зобов`язання вчинити дії Київському окружному адміністративному суду. Справу № 640/2432/19 передано на розгляд Київському окружному адміністративному суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі Указу Президента України від 24.07.2008 № 667/2008 його було призначено на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду строком на п`ять років. Указом Президента України від 31.03.2010 № 466/2010 його було переведено на роботу на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва у межах п`ятирічного строку. У подальшому постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 №249-VІ обраний суддею безстроково.

Позивач вважає, що відповідач-1 неправильно здійснює йому виплату суддівської винагороди з 04.12.2018 року.

Так, позивач зазначив про те, що відповідач-1 здійснив обрахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 не у відповідності до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, як це визначено п.23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIІІ, тобто виходячи з встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а на підставі норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIІІ, який передбачає здійснення такого обрахунку виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Позивач наголосив на тому, що 04.12.2018 Конституційний суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким, серед іншого, визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, рішенням Конституційного суду України була підтверджена правомірність застосування до спірних правовідносин виключно первинної редакції ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, яка передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду, починаючи з січня 2015 року, встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом. А тому, на думку позивача, саме такий розмір заробітної плати має застосовуватись для призначення та виплати йому суддівської винагороди.

Додатково позивач зазначив, що наведеним рішенням також встановлено, що законодавець, періодично зменшуючи розмір посадового окладу судді місцевого суду, визначеного частиною третьою статті 129 Закону № 2453, та запроваджуючи правове регулювання вказаного питання двома різними законами України, а саме Законом № 2453 у редакції Закону № 192 та Законом № 1402, не врахував того, що судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у тому числі з причин, що не залежать від них особисто, та отримують суддівську винагороду за Законом № 2453 в редакції Закону № 192, не втратили гарантій своєї незалежності, передбачених Основним Законом України, оскільки не позбавлені статусу судді.

Так, позивач вважає, що розмір його посадового окладу до проходження кваліфікаційного оцінювання у 2018 році має становити 55845,00 грн., проте відповідачем-1 протиправно визначено розмір посадового окладу ОСОБА_1 як судді у період з 04.12.2018 у сумі 26430,00 грн. (1762,00 х15).

Враховуючи часткову виплату суддівської винагороди позивач вважає, що ним було недоотримано суддівську винагороду, яка має бути стягнута на його користь.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче судове засідання.

Разом з тим, судом було витребувано від Окружного адміністративного суду м. Києва: інформацію про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 04.12.2018 по 24.12.2018; належним чином засвідчені копії кошторисів Окружного адміністративного суду міста Києва на 2018, 2019 роки разом з довідками про зміни до кошторисів (за їх наявності).

Окружний адміністративний суду міста Києва правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, натомість надав пояснення у справі, у яких зазначив про те, що при обрахунку суддівської винагороди ОСОБА_1 мали застосовуватися положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у його первинній редакції, відповідно до якої посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Водночас, відповідач-1 також зазначив, що Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 (справа № 1-7/2018 (4062/15) дійшов висновку, що зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу вцілому.

Отже, Конституційний Суд України вважає, що положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення. Таким чином, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Відтак, відповідач-1 просив суд розглянути справу на власний розсуд, з урахуванням наведеної правової позиції.

Відповідач-2 позов не визнав, в обґрунтування заперечень щодо позову подав до суду відзив на позову заяву від 16.05.2019 №10-12875/19, де зазначив про те, що рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 було визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, відповідач-2 наголосив на тому, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат після набрання чинності цим Законом.

Відповідач-2 зазначив, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди, є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений законом.

У зв`язку з цим відповідач-2 вважає, що розмір суддівської винагороди, який був нарахований та виплачений позивачу у вказаний період, відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 суд витребував від Окружного адміністративного суду м. Києва належним чином засвідчені копії: табелю обліку робочого часу за грудень 2018 року; копії документів, які підтверджують встановлення надбавки (за вислугу років, за доступ до державної таємниці, за науковий ступінь тощо) ОСОБА_1 ; розрахунок суддівської винагороди позивача за період з 04.12.2018 по 24.12.2018, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 закрито підготовче провадження у адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні.

У судове засідання, призначене у справі на 25.10.2019 сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились.

Водночас, матеріли справи містять заяву позивача про розгляд справи за його відсутності. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Також 25.10.2019 на адресу суди надійшли клопотання представника Окружного адміністративного суду м. Києва та Державної судової адміністрації, де представники відповідачів просили подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З урахуванням викладеного, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 24.07.2008 року № 667/2008 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Указом Президента України від 31.03.2010 № 466/2010 ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 року №249-VIІ «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

Відповідно до наказу Голови суду Окружного адміністративного суду м. Києва № 27/К від 19.01.2012 «Про надання допуску до державної таємниці судді ОСОБА_1 » судді ОСОБА_1 було надано доступ до секретної інформації в обсязі, необхідному для своєчасного і якісного виконання службових обов`язків. Також, з 18.01.2012 вирішено виплачувати позивачу щомісячну доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі 10 %.

Згідно із наказом Голови Окружного адміністративного суду м. Києва № 82/К від 06.04.2015 «Про встановлення щомісячної надбавки за науковий ступінь судді ОСОБА_1 » позивачу з 06.04.2015 встановлено щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу.

Наказом Голови суду Окружного адміністративного суду м. Києва № 238/К від 03.12.2018 «Про встановлення надбавок за вислугу років» встановлено доплату за вислугу років наступним суддям Окружного адміністративного суду міста Києва, у тому числі з 25.11.2018 ОСОБА_1 , у розмірі 40% посадового окладу (стаж судді становить 15 років).

Відповідно до розрахунку суддівської винагороди позивача за грудень 2018 року нарахована суддівська винагорода ОСОБА_1 за період 04.12.2018 по 24.12.2018 становила 34887,60 грн., з якої нарахована сума посадового окладу із розрахунку за 16 робочих днів складає 21144,00 грн., доплата за вислугу років 40% - 8457,60 грн., доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10% - 2114,40 грн., доплата за науковий ступінь 15% - 3171,60 грн.

Не погоджуючись з розміром суддівської винагороди, яка була виплачена позивачу у грудні 2018 року за період з 04.12.2018 по 24.12.2018, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 2453-VІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року, рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року №(94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (тут і далі - Закон №1402, в редакції станом на 04.12.2018 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 135 Закону №1402 передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до п.22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

За умовами п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Так, відповідно до частини третьої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі Закон №2453, в первинній редакції від 07.07.2010) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону №2453 (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII, який набрав чинності з 01.01.2014) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, Законом України «Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII, який набрав чинності з 01.01.2014, було виключено положення щодо виплати суддям місцевого суду посадового окладу з 1 січня 2014 року у розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

12.02.2015 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII, яким Закон України № 2453 викладено у новій редакції.

Так, частиною 3 статті 133 Закону №2453 (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII, який набрав чинності з 28.03.2015) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Судом встановлено, що позивач станом на день виникнення спірних правовідносин (04.12.2018) ще не пройшов кваліфікаційного оцінювання суддів відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII.

04.12.2018 Конституційним Судом України було прийнято рішення № 11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Зазначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Тому суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу, яка згідно з частиною другою статті 133 Закону №2453 у редакції Закону № 192 складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Отже, враховуючи положення рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, розмір посадового окладу судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, з 04.12.2018 має визначатись відповідно до положень Закону №2453 у первинній редакції та становити 15 мінімальних заробітних плат.

Державна судова адміністрація України, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначила про те, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом, не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Державна судова адміністрація України вважає, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому на думку відповідача, розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік», а не мінімальна заробітна плата, з приводу чого суд зазначає таке.

Пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України передбачено, що законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 визначено, що з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1762,00 грн.

У 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 3723,00 грн. (ст.8 вказаного Закону).

Згідно зі ст.3 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Згідно із частиною першою статті 8 вказаного Закону держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 (далі Закон №1774), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

З аналізу положень Закону № 1774 вбачається, що вказаний нормативно-правовий акт передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України (зокрема, Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про державну службу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про прокуратуру», «Про судову експертизу», «Про оплату праці» тощо), а отже, не може вважатися спеціальним законом з питань судоустрою та статусу суддів, а є загальним законодавчим актом.

Окрім цього, пунктом 53 Закону №1774 не передбачено внесення змін до Закону № 2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини в розмірі 1762,00 грн. для визначення посадового окладу судді. Тобто, цим законом не внесено відповідних змін до Закону №2453.

Суд вважає, що положення Закону №2453, що передбачають механізм визначення посадового окладу судді в залежності від розміру мінімальної зарплати, необхідно розглядати як спеціальний нормативно-правовий акт.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону № 2453, а положення Закону №1774-VIII вважати загальними нормами.

Також про пріоритетність спеціальних норм права над загальними зазначено і в судовій практиці Європейського суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Фадєєва проти Росії» від 9 червня 2005 року, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Наведена правова позиція відповідає принципу правової визначеності, що спрямований на реалізацію принципу верховенства права, проголошеного в статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та надає право державі встановлювати на національному рівні спеціальні механізми правового регулювання певного кола суспільних відносин (відмінні від загальних), і зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані у таких випадках.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600,00 грн., що визначена у Законі № 1774, який не є спеціальним нормативно-правовим актом у питаннях регулювання правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад при визначенні суддівської винагороди обчислюється не з огляду на правомірні очікування суддів (з розміру мінімальної заробітної плати), а з розрахункової величини, удвічі нижчої.

Така правова позиція відповідає правовій позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин 3 і 10 статті 133 Закону № 2453 було визнано неконституційними.

У зв`язку з цим, суд вважає, що при визначенні розміру суддівської винагороди позивача з 04.12.2018 року в якості розрахункової величини має застосовуватись мінімальна заробітна плата, розмір якої був встановлений на 1 січня 2018 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2019 у справі № 640/22027/18, від 07.11.2019 у справі № 640/22024/18 та від 26.02.2020 у справі № 640/2431/19.

При цьому, суд звертає увагу, що у справі № 640/2431/19 позивачем також виступав ОСОБА_1 , який просив здійснити перерахунок і виплату судівської винагороди за період з 01.01.2017 по 03.12.2018 виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та прийняв рішення від 29.11.2019, яким зобов`язав нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 03.12.2018, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованої на підставі саме мінімальної заробітної оплати.

Вказане рушення було переглянуто судом апеляційної інстанції та 26.02.2020 залишено без змін. Отже, дане рішення набрало законної сили.

Таким чином, оскільки у наведеному рішення суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачу у період з 01.01.2017 по 03.12.2018 суддівської винагороди виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованої на підставі саме мінімальної заробітної оплати, це рішення відповідно до вимог частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочиснтва України має преюдиційне значення до вказаної справи, оскільки також охоплює період грудень 2018 року, в якому правове регулювання даного питання не змінювалось.

Відповідно до розрахунку суддівської винагороди позивача розмір посадового окладу позивача з 04.12.2018 становить 26430,00 грн. (15 х 1762,00 грн. (розмір одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2018).

Отже, під час визначення розміру посадового окладу позивача в якості розрахункової величини було застосовано мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб, який був встановлений на 1 січня 2018 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

Разом з тим, судом встановлено, що розмір посадового окладу позивача з 04 грудня 2018 року має визначатись з урахуванням мінімальної заробітної плати, розмір якої був встановлений на 1 січня 2018 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», а саме 3723,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Окружний адміністративний суд міста Києва протиправно не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 у період з 04 грудня 2018 року по 24 грудня 2018 року посадового окладу та відповідних надбавок, які загалом складають суддівську винагороду, обчислену на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2018 року по 24 грудня 2018 року суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої суддівської винагороди слід зазначити наступне.

Як зазначено вище на підставі наказів Голови суду Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 встановлено доплату за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10%; доплату за науковий ступінь 15%; доплату за вислугу років 40%.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку суддівської винагороди позивача за грудень 2018 року за основу розрахунку з 04.12.2018 взято суму посадового окладу 26430,00 грн.

Відповідно до табелю обліку робочого часу Окружного адміністративного суду міста Києва за грудень 2018 року кількість робочих днів у грудні 2018 року становить 20 днів.

Враховуючи те, що сума мінімальної заробітної плати у 2018 році становила 3723,00 грн., сума посадового окладу судді, обчислена на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та з урахуванням мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, становить 55845,00 грн. (3723,00 грн. х 15 мінімальних заробітних плат). В свою чергу, сума посадового окладу за 1 день роботи з 04.12.2018 становить 2792,25 грн. (55845,00 грн. / 20 робочих днів).

У позовній заяві позивач просить суд стягнути недоотриману суму суддівської винагороди за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 включно.

Суд зазначає, що кількість відпрацьованих робочих днів позивачем за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 становить 16 робочих днів, що підтверджується табелем обліку робочого часу за грудень 2018.

Отже, за розрахунком суду сума посадового окладу позивача за період роботи з 04.12.2018 по 24.12.2018 включно становить 44676,00 грн. (2792,25 грн. х 16 днів).

В свою чергу, сума доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 10 % посадового окладу за вказаний період, яка мала бути виплачена позивачу, становить 4467,60 грн. (44676,00 грн. х 10%).

За розрахунком суду сума доплати позивача за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу за вказаний період, яка мала бути виплачена позивачу, становить 17870,40 грн. (44676,00 грн. х 40%).

Крім того, сума доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15% посадового окладу за вказаний період, яка мала бути виплачена позивачу, становить 6701,40 грн. (44676,00 грн. х 15%).

Отже, за розрахунком суду сума нарахованої суддівської винагороди, яка мала бути виплачена позивачу за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 становить 73715,40 грн.

У свою чергу, судом встановлено, що за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 позивачу було нараховано суддівську винагороду у розмірі 34887,60 грн., з яких: посадовий оклад -21144,00 грн. (1321,50 грн. х 16 дн.); сума доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 10 % посадового окладу 2114,40 грн.; сума доплати за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу 8457,60 грн.; сума доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15% посадового окладу 3171,60 грн.

Таким чином, сума суддівської винагороди, яка не була нарахована позивачу за період роботи з 04.12.2018 по 24.12.2018, становить 38827,80 грн. (73715,40 грн. - 34887,60 грн.), тому стягненню на користь позивача за спірний період підлягає сума 38827,80 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів, які нараховуються та утримуються роботодавцем під час виплати.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь суму недоотриманої суддівської винагороди у розмірі 38827,80 грн. з Державної судової адміністрації України, мотивуючи це тим, що в Окружному адміністративному суді міста Києва не передбачено бюджетної програми та відповідних кодів економічної класифікації видатків бюджету на виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів.

Натомість відповідно до Додатку №3 до Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» та Додатку №3 до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» у кошторисі Державної судової адміністрації України за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501150 передбачені грошові кошти на виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів, а тому, на думку позивача, заявлена ним до стягнення сума суддівської винагороди має бути стягнута саме з Державної судової адміністрації України, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч.4 ст.148 Закону №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до п.п.16 п.4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 року № 12, ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Суд звертає увагу позивача на те, що Державна судова адміністрація України є розпорядником вищого рівня, і безпосередньо не здійснює розрахунок та виплату суддівської винагороди суддям, у той час як розпорядником бюджетних коштів, якій здійснює нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди є саме суд, в якому працює суддя, тобто у даному випадку Окружний адміністративний суд міста Києва.

Так, відповідно до абз.3 ч.3 ст.10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру. За вимогами абзацу 7 пункту 1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 (далі Порядок №1407), мережа розпорядника коштів державного бюджету згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом Порядку № 1407 розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Отже, на час розгляду справи місцеві суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів та територіальних управлінь ДСА, здійснює безпосередньо ДСА України.

Зазначена вище побудова мережі розпорядників державних коштів кореспондується з Бюджетним кодексом України та дозволяє забезпечити високу якість та оперативність судочинства у місцевих судах. Маючи повноваження розпорядників бюджетних коштів, ці суди мають змогу оперативно і невідкладно вирішувати питання щодо матеріально-технічного, кадрового забезпечення потреб суду, що напряму впливає на якість та оперативність вирішення спорів.

У зв`язку з цим, суд вважає, що саме на Окружний адміністративний суд міста Києва покладено обов`язок щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям цього суду.

Суд зазначає, що наведені у позовній заяві обґрунтування щодо необхідності стягнення суми недоотриманої суддівської винагороди саме з Державної судової адміністрації України стосуються виключно порядку виконання рішення суду у даній справі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з держаних органів регулюється Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі Порядок № 845).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Підпунктом 2 п.25 Порядку №845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Суд зазначає, що виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється у порядку черговості згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період.

Так, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату суддів» у сумі 5000,1 тис. грн., головним розпорядником якої є ДСА України.

Крім того в Законі України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VІІІ також визначена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату суддів» у сумі 5000,0 тис. грн., головним розпорядником якої є ДСА України.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 з Окружного адміністративного суду міста Києва суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 включно у розмірі 38827,80 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

У зв`язку з цим, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, заявлених до Державної судової адміністрації України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Окружного адміністративного суду міста Києва, починаючи з 25 грудня 2018 року здійснювати нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний період, суд зазначає що вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно із ч.2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, звернення особи до суду здійснюється з метою захисту порушених прав, свобод та інтересів такої особи.

Суд звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») зазначено, що Конституційний Суд звертає увагу на те, що Законом № 1402 виділено окрему категорію суддів "судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання". Внаслідок цього на сьогодні питання розміру суддівскьої винагороди регулюється двома законами: Законом № 2453 в редакції Закону № 192 для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, та Законом № 1402 для суддів, які пройшли таке оцінювання.

Водночас, у грудні 2019 року в Закон України від 02.06.2016 № 1402-IV "Про судоустрій і тстатус суддів" Законом від 16.10.2019 № 193-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування", який набрав чинності з 01.01.2020, були внесені зміни та виключені пункти 22 і 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 № 1402-IV.

Вказані пункти у свою чергу передбачали, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Тобто, станом на 01.01.2020 законодавцем було змінено правове регулювання питання розміру суддівської винагороди та визначений однаковий для усіх суддів судів перших інстанцій її розмір незалежно від того чи пройшов суддя кваліфікаційне оцінювання.

Отже, позовна вимога, яка сформульована позивачем, як зобов`язання відповідача-1 здійснювати нарахування та виплачувати позивачу суддівську винагороду без зазначення конретного періоду часу задоволенню не підлягає, оскільки встановлювати обов`язки на майбутнє без врахування змін чинного законодавства, яке може мати місце та без наявності спірних правовідносин неможливо. Рішення суду не може прийматися як застереження від будь-яких порушень і також не може бути умовним. Розглядати справу та приймати рішення на майбутнє, приймаючи рішення за наявності неіснуючих порушень суперечить вимогам закону, а тому в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що у цій частині позов підлягає задоволенню частково, шляхом зобов`язання Окружний адміністративний суд м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 25.12.2018 по 31.12.2019 у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом Про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2018 року по 24 грудня 2018 року суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII.

3. Стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва (ідентифікаційний код 34414689, місцезнаходження: 01010, м.Київ, вул.Болбочана Петра, буд.8, корп.1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 04.12.2018 по 24.12.2018 включно у розмірі 38827,80 грн. (тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять сім грн. 80 коп.) без урахування обов`язкових податків та зборів.

4. Зобов`язати Окружний адміністративний суд м. Києва (ідентифікаційний код 34414689, місцезнаходження: 01010, м.Київ, вул.Болбочана Петра, буд.8, корп.1) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду за період з 25.12.2018 по 31.12.2019 у розмірі, встановленому первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.