Справа № 540/2693/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2020-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/2693/19

Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

Дата і місце ухвалення: 04.02.2020р., м.Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання дій протиправними та зобов`язання надати щорічну основну відпустку,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання позивачу щорічної основної відпустки за 2014 та 2017 роки тривалістю 37 календарних днів та зобов`язання відповідача надати позивачу щорічну основну відпустку тривалістю 37 календарних днів за 2014 та 2017 роки.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 19.02.2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на не повне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на не правильне застосування норм матеріального права, що призвело до не правильного вирішення справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на п.52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, ст.79 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про відпустки», які зобов`язують відповідача надати позивачу невикористану частину щорічної відпустки не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, а також встановлюють заборону щодо ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

Апелянт вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на абзац 3 пункту 55 Положення №114 та ст.80 КЗпП України, якими передбачено, що невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. ОСОБА_1 зазначає, що зазначені норми жодним чином не звужують та не обмежують право працівників на отримання невикористаної частини відпустки в інший спосіб та період, не встановлюють будь-яких вичерпних умов та підстав для отримання частин відпустки, а навпаки надають працівникові право на приєднання невикористаної частини відпустки до чергової відпустки на наступний рік.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано оцінку діям відповідача щодо порушення ним вимог ст.80 КЗпП України та ст.11 Закону України «Про відпустки» в частині заборони (недопущення) ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Головне управління ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не підпадає під категорію осіб, яким щорічні відпустки надаються в зручний для них час, без погодження з роботодавцем чи уповноваженою ним особою, визначений частиною 13 статті 10 Закону України «Про відпуски». А відтак, надання позивачу невикористаної частини основної відпустки поза графіком, затвердженим на відповідний період, є правом відповідача, а не його обов`язком.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2004 року проходить службу в податковій міліції.

З 11.05.2018 року позивач займає посаду заступника начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Згідно інформації, наданої начальником по роботі з персоналом Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, станом на 05.12.2019 року ОСОБА_1 має право на невикористані частини відпустки: за 2014 рік - 12 діб; за 2017 рік - 25 діб; за 2018 рік - 40 діб; за 2019 рік - 40 діб.

12.09.2019 року, 15.10.2019 року, 22.10.2019 року, 26.11.2019 року позивач звертався до Голови комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі із рапортами, в яких просив надати йому невикористану частину відпустки за 2014 рік тривалістю 12 діб та частину невикористаної відпустки за 2017 рік тривалістю 25 діб.

На зазначені рапорти позивачем отримані відповіді від 18.10.2019 року, від 24.09.2019 року, від 11.11.2019 року, від 19.11.2019 року, якими ОСОБА_1 було відмовлено в надані таких відпусток з посиланням на те, що згідно графіку відпусток на 2019 рік позивач перебував у щорічній плановій відпустці з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року, а тому, враховуючи наведене, роботодавець вважав надання відпустки недоцільним.

Не погоджуючись із діями Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо ненадання частин невикористаних щорічних відпусток за 2014 рік та 2017 рік, ОСОБА_1 звернувся до з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу в наданні частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік, оскільки ОСОБА_1 був порушений порядок отримання частин невикористаних основних відпусток за попередні періоди, який передбачений Положенням №114. Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що позивачу надавалася згідно графіку відпусток на 2019 рік щорічна основна відпустка у період з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року, проте рапорту про приєднання до основної щорічної відпустки за 2019 рік, частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік позивачем не подавалося. При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що він підпадає під категорію осіб, визначену статтею 10 Закону України «Про відпустки», яким щорічні відпустки надаються за бажанням працівника в зручний для нього час, а тому у відповідача відсутній імперативний обов`язок по наданню позивачу відпустки за його рапортами від 12.09.2019 року, 15.10.2019 року, 22.10.2019 року, 26.11.2019 року.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 45 Конституції України громадянам гарантовано право на відпочинок, в тому числі на отримання оплачуваної щорічної відпустки за місцем роботи.

Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Статтею 4 Закону визначено одним із видів відпусток щорічну основну відпустку працівника.

Згідно ст.10 Закону черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: 1) особам віком до вісімнадцяти років; 2) особам з інвалідністю; 3) жінкам перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; 4) жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; 5) одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків; 6) дружинам (чоловікам) військовослужбовців; 7) ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; 8) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 9) батькам - вихователям дитячих будинків сімейного типу; 10) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Статтею 12 Закону передбачено, що щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Аналогічні положення щодо порядку і умов надання щорічних відпусток закріплено і у статті 79 КЗпП України.

Пунктами 52, 55 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, передбачено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Таким чином, з аналізу зазначених положень КЗпП України, Закону України «Про відпустки» та Положення №114 у їх сукупності слідує, що особі рядового або начальницького складу надається щорічна основна відпустка (або її частина) згідно з графіком відпусток на наступний календарний рік.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік, яка надається в межах визначеного та погодженого графіку відпусток.

Виключення з такого правила (надання відпустки у зручний для працівника час) передбачено лише для осіб, перелік яких встановлено статтею 10 Закону України «Про відпустки».

Учасниками справи не заперечується та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , згідно графіку відпусток на 2019 рік, надавалася щорічна основна відпустка у період з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року. Доказів подання рапорту про приєднання до основної щорічної відпустки за 2019 рік, частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік, позивачем ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій не надано.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним управлінням ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі правомірно відмовлено позивачу в наданні частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік за його рапортами, оскільки останнім був порушений порядок отримання частин невикористаних основних відпусток за попередні періоди, який передбачений Положенням №114. Варто зазначити, що надання позивачу невикористаної частини основної відпустки поза графіком, затвердженим на відповідний період, є правом відповідача, а не його обов`язком.

При цьому, колегія суддів не ставить під сумнів наявність у ОСОБА_1 права на отримання ним невикористаних частин основних щорічних відпусток за 2014 та 2017 роки та наявність у роботодавця обов`язку їх надання працівнику, однак зазначає, що реалізація такого права має відбуватися у порядку та спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів не надає правову оцінку посиланням апелянта на те, що Головним управлінням ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, як роботодавцем, порушено встановлену ст.80 КЗпП України та ст.11 Закону України «Про відпустки» заборону (недопущення) ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, оскільки зазначене виходить за межі предмету розгляду у даній справі. В рамках даної справи колегія суддів надає правову оцінку виключно діям відповідача за результатами розгляду рапортів позивача від 12.09.2019 року, 15.10.2019 року, 22.10.2019 року, 26.11.2019 року.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні пункту 1 частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

А відтак, колегія суддів зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Федусик А.Г. Шевчук О.А.