Справа № 380/1369/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1369/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- розглянути позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами;

- визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів, вул. Личаківська, буд. 26; ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 року;

- зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Західного регіону (м. Львів, вул. Личаківська, буд. 26; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 року;

- стягнути з відповідача Військово-медичного клінічного центру Західного регіону 3000 (три тисячі) гривень судових витрат, витрачених позивачем на правову (правничу) допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2019 року №4 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Зазначає, що на час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення від 04 січня 2019 року №4 (по стройовій частині), відповідач протиправно не провів з ним усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2010 по 2019 роки календарні дні соціальної додаткової відпустки, передбаченої статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач звертає увагу на те, що військова частина НОМЕР_1 , в якій він проходив військову службу та наказом командира якої від 04 січня 2019 року №4 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення перебуває на фінансовому забезпеченні при Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону. Враховуючи наведене, у січні 2020 року його представник звернувся з адвокатським запитом до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону з метою отримання позивачем грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Листом від 17 січня 2020 року №281 Військово-медичним клінічним центром Західного регіону надано відповідь, якою відмовлено у наданні грошової компенсації з огляду на те, що додаткові відпустки із збереженням заробітної плати під час дії особливого періоду не надаються, а також зазначено про те, що оскільки позивач на дату виключення його зі списків військової частини та усіх видів забезпечення не звертався із рапортом з даного питання, право на отримання грошової компенсації у нього не виникає.

Таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач вважає протиправною, оскільки на його думку, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ. При цьому, позивач вважає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на думку позивача, оскільки він, як учасник бойових дій не використав додаткові відпустки з період з 2010 року по 2019 рік, а тому набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку зі звільненням з військової служби 04 січня 2019 року.

Враховуючи вищенаведене, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Також позивач зазначає, що поніс витрати на правову допомогу у даній справі в розмірі 3000 грн., що підтверджується актом виконаних робіт, які просить стягнути на свою користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивач не проходив службу у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, у відповідача відсутні його анкетні дані, відомості про наявність статусу учасника бойових дій, у зв`язку з чим він не може підтвердити або спростувати надані позивачем докази. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, а саме, неправильно обрано відповідача у справі, що є підставою для відмови в позові.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Військово-медичного клінічного центру Західного регіону нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2010 року по 2019 рік відповідач зазначає, що рішення про виплату чи відмову у виплаті грошового забезпечення, в тому числі виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій належить приймати військовій частині НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу та яка перебуває на фінансовому забезпеченні при Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.

Також відповідач повідомляє, що відповідь на адвокатський запит це надання інформації, в тому числі і заявнику щодо ведення фінансового господарства та організації використання бюджетних коштів, а не рішення суб`єкта владних повноважень щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій.

По суті спору відповідач зазначає, що Військово-медичному клінічному центру Західного регіону невідомо, чи надходив від позивача рапорт про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій до військової частини НОМЕР_1 під час його звільнення з військової служби.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач вказує, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. є неспівмірними по відношенню до складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

У зв`язку з вищенаведеним у задоволенні адміністративного позову просить відмовити у повному обсязі.

Від третьої особи пояснень щодо позову або відзиву на адресу суду не надходило.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 19 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 14 квітня 2020 року в задоволенні клопотання відповідача про заміну первісного відповідача належним відповідачем та призначення справи за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін відмовлено. Заяву представника позивача про залучення третіх осіб на стороні відповідача задоволено. Залучено військову частину НОМЕР_1 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , виданого 05 квітня 2005 року Головним управлінням Військової служби правопорядку у Збройних Силах України ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2019 року №4 (по стройовій частині) старшого прапорщика ОСОБА_1 , командира взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом начальника 66 військового мобільного госпіталю (по особовому складу) від 26 грудня 2018 року №65-РС з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 04 січня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України становить календарних 22 роки 11 місяців, пільгова 06 років 08 місяців.

08 січня 2020 року представник позивача адвокат ОСОБА_2 звернувся до начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону полковника медичної служби Гайди І.М. із адвокатським запитом, у якому зазначив про те, що у жовтні-листопаді 2019 року окремі військовослужбовці (в тому числі й позивач) направили на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 відповідні звернення щодо нарахування та виплати їм, зокрема, компенсацій за невикористані відпустки, як учасникам бойових дій. 19 листопада 2019 року командир військової частини НОМЕР_1 копії звернень вказаних військовослужбовців направив на адресу Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, а також повідомив вищевказаних осіб про те, що оскільки згідно наказу Міністерства оборони України №905 від 19 грудня 2014 року бухгалтерський облік військових частин, які не є розпорядниками бюджетних коштів, ведуть військові частини до яких вони зараховані на відповідні види забезпечення, з відповідними зверненнями слід звернутися до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону м. Львів.

У зв`язку з вищенаведеним представник позивача у вказаному адвокатському запиті просив відповідача повідомити, чи розглянуті зазначені звернення військовослужбовців (в тому числі й позивача) та надати їм відповіді.

Листом від 17 січня 2020 року №281 Військово-медичний клінічний центр Західного регіону на адвокатський запит представника позивача адвоката Розмана Василя Степановича надав відповіді на звернення колишніх військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , зокрема, й відповідь на звернення ОСОБА_1 .

У наявній в матеріалах справи відповіді на звернення ОСОБА_1 в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій зазначено, що у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону за належності опрацьовано звернення позивача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 роки та за результатами опрацювання в межах компетенції повідомлено про те, що «виходячи з того, що на дату виключення зі списків військової частини рішення щодо надання зазначеної додаткової відпустки або виплати грошової компенсації за невикористані її календарні дні, а також Вашого звернення (рапорту) не було то підстав для нарахування й виплати за 2015, 2016, 2017, 2018 роки немає». […]. […] «Враховуючи вищевикладене ми змушені відмовити Вам у Вашому проханні. Дане рішення Ви можете оскаржити до вищого органу управління або суду».

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2010 року по 2019 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Предметом спору у даній справі є оцінка: наявності підстав для виплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2010 року по 2019 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» станом на день звільнення з військової служби.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII та Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки вказана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, суд при її вирішенні враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі за № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 05 квітня 2005 року Головним управлінням Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

З огляду на наведене, суд вважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач, як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ. Проте, враховуючи, що у позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 січня 2019 року, суд не погоджується саме з періодом, який вказує позивач та за який, на його думку, він має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-XІІІ, який набрав чинності 06 червня 2015 року (далі - Закон № 426-XІІІ) внесено зміни, зокрема, у Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме: у пункті 12 статті 12 та пункті 17 статті 13 слова «одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік» замінено словами «одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік».

Суд звертає увагу на те, що редакція пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазнала змін саме в частині збереження грошового забезпечення, і положення щодо пільг учасникам бойових дій, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки саме із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік, які були внесені Законом № 426-VIII від 14 травня 2015 року. До цього часу Закон № 3551-XII передбачав одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, суд дійшов висновку, що позивач не має права на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів за 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки, оскільки право позивача на додатку відпустку як учасника бойових дій із збереженням заробітної плати виникло у нього лише в 2015 році, а саме з 06 червня 2015 року, тобто з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-XІІІ.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, а саме, неправильно обрано відповідача у справі, оскільки рішення про виплату чи відмову у виплаті грошового забезпечення, в тому числі виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій належить приймати військовій частині НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу суд зазначає таке.

Відповідно до пункту дев`ятого частини першої статті 9 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Західного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 року та зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Західного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 року.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу та наказом командира якої від 04 січня 2019 року №4 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення перебуває на фінансовому забезпеченні при Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.

Зі змісту наявної у матеріалах справи відповіді на звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій вбачається, що у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону опрацьовано звернення позивача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 роки та за результатами опрацювання в межах компетенції повідомлено про те, що «виходячи з того, що на дату виключення зі списків військової частини рішення щодо надання зазначеної додаткової відпустки або виплати грошової компенсації за невикористані її календарні дні, а також Вашого звернення (рапорту) не було то підстав для нарахування й виплати за 2015, 2016, 2017, 2018 роки немає». […]. […] Враховуючи вищевикладене ми змушені відмовити Вам у Вашому проханні. Дане рішення Ви можете оскаржити до вищого органу управління або суду».

Отже, за таких обставин, суд дійшов висновку, що саме Військово-медичний клінічний центр Західного регіону, на фінансовому забезпеченні якого перебуває військова частина НОМЕР_1 , розглянув звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та за результатами його розгляду відмовив у задоволенні такого звернення, з підстав, зазначених вище. Відтак, враховуючи зміст заявлених позивачем позовних вимог у контексті спірних правовідносин, саме Військово-медичний клінічний центр Західного регіону, розглянувши звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та, відмовивши у його задоволенні, вчинив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, з огляду на що і є належним відповідачем у даній справі.

Посилання відповідача на те, що відповідь на адвокатський запит це надання інформації, в тому числі і заявнику щодо ведення фінансового господарства та організації використання бюджетних коштів, а не рішення суб`єкта владних повноважень щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій суд оцінює критично, оскільки, як слідує зі змісту вказаного запиту позивач попередньо звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідним зверненням щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, однак, 19 листопада 2019 року таке звернення було направлено командиром військової частини НОМЕР_1 для розгляду до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, при якому військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні. Зважаючи на це, представник позивача у вищевказаному адвокатському запиті просив відповідача повідомити, зокрема, чи розглянуто зазначене звернення позивача та надати йому відповідь.

Листом від 17 січня 2020 року №281 Військово-медичний клінічний центр Західного регіону на виконання адвокатського запиту представника позивача надав відповідь на звернення позивача з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, поданого ним до військової частини НОМЕР_1 і направленого нею для розгляду до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, при якому вказана частина перебуває на фінансовому забезпеченні.

Отже, відповідь Військово-медичного клінічного центру Західного регіону була надана відповідачем саме на звернення позивача з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій і саме цією відповіддю позивачу було відмовлено у нарахуванні та виплаті такої компенсації. До того ж суд звертає увагу відповідача не те, що предмет адвокатського запиту представника позивача не стосувався надання інформації щодо ведення фінансового господарства та організації використання бюджетних коштів відповідача, оскільки вказаний запит був поданий з метою отримання інформації саме щодо розгляду звернення позивача.

Суд також вважає помилковим твердження відповідача про те, що відсутність поданого позивачем під час проходження військової служби відповідного рапорту про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій унеможливлює нарахування та виплату грошової компенсації за таку відпустку, оскільки право позивача на компенсацію всіх невикористаних днів відпусток гарантоване законодавством України.

Слід зазначити, що нарахування та виплата грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки нерозривно пов`язані із обізнаністю роботодавця із часом набуття права працівника на таку відпустку, в тому числі в процесі обліку робочого часу, що є дискреційними повноваженнями відповідача, оскільки, в силу вимог чинного законодавства з військовослужбовцем під час його звільнення з військової служби повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски як учаснику бойових дій.

Отже, факт нарахування та виплати такої компенсації пов`язаний з фактом звільнення з військової служби, а не з поданням рапорту.

Таким чином, враховуючи те, що у позивача виникло право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ з 06 червня 2015 року, а зі списків військової частини та всіх видів забезпечення його виключено 04 січня 2019 року, суд дійшов висновку, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме за період з 2015 року по 2019 рік, а тому позовна вимога в частині визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Західного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2010 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 року підлягає задоволенню частково у спосіб: визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Західного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 січня 2019 року.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин, враховуючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 січня 2019 року, у зв`язку з чим позовна вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3000 гривень понесених ним витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик і партнери» укладено договір про надання правової допомоги від 08 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 1.1 даного договору Виконавець зобов`язується надати Клієнту правову допомогу на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.

Пунктом 2.3.4 даного договору передбачено, що відповідно до предмету цього Договору Клієнт приймає на себе наступні зобов`язання, зокрема, оплатити Виконавцю вартість правової допомоги (Гонорар), а також відшкодувати витрати пов`язані з наданням правової допомоги, зокрема: державне мито та інші обов`язкові платежі, вартість проживання у готелях, транспорті витрати, друкарські, копіювальні та інші роботи, переклад, нотаріальне посвідчення документів тощо.

Як слідує зі змісту акта виконаних робіт від 07 лютого 2020 року, Виконавцем (Адвокатським об`єднанням «Мицик і партнери») в інтересах Клієнта ( ОСОБА_1 ) згідно договору про надання правової допомоги №б/н від 08 січня 2020 року виконано зобов`язання:

- вивчення наданих документів, надання консультацій та узгодження правової позиції, підготовка звернень позивача у військові частини та ВМКЦ - 1 год.;

- опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, практики в аналогічній категорії справ - 30 хв.;

- складання позовної заяви - 1 год. 30 хв.

Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години - 1000 гривень. (3 год. х 1000 гривень = 3000 гривень). Таким чином, сума до оплати за виконану роботу становить 3000 гривень.

Відповідно до квитанції №40 від 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 сплатив 3000 грн. на рахунок отримувача Адвокатського об`єднання «Мицик і Партнери», призначення платежу: оплата за надання правової допомоги за договором №б/н від 08 січня 2020 року.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За таких обставин суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 4, 12, 263 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом у вигляді: вивчення наданих документів, надання консультацій та узгодження правової позиції, підготовка звернень позивача у військові частини та ВМКЦ - 1 год.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, практики в аналогічній категорії справ - 30 хв. суд вважає завищеним, оскільки дана справа є типовою та відповідає зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18), а відтак, не потребує затрати півтори години часу на вказані роботи.

Також, судом враховано відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними якого мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі рішення Верховного Суду у зразковій справі) з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

Окрім того, відповідно до частини шостої статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

З огляду на вказані обставини справи, суд вважає, що визначений проміжок часу у підготовці даного позову тривалістю у 3 години та вартістю таких послуг у розмірі 3000 грн. за наявності в Єдиному державному реєстрі судових рішень з аналогічних спорів не є співрозмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач щодо стягнення витрат на правничу допомогу вказує, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. є неспівмірними по відношенню до складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позов задоволено частково суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу адвоката у сумі 3000 грн., підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 1500 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (вул. Личаківська, 26, м. Львів, 79000), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Західного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 січня 2019 року.

Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Західного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 січня 2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 1500,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 21 квітня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.