Справа № 120/1061/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 квітня 2020 р. Справа № 120/1061/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про розмір поновленої пенсії позивача та зобов`язання відповідача провести розрахунок пенсії позивача, починаючи з 12.01.2019 року у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), застосувавши, відомий розмір заробітної плати позивача, коефіцієнт її заробітної плати та стажу, показник середньої заробітної плати за 2016-2017 роки, з проведенням розрахунку, відповідно до вимог діючого законодавства та щоквартального підвищення розміру пенсії, починаючи з 12.01.2019 року, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми позивачеві, починаючи з 12.01.2019 року до їх фактичної виплати, з дотриманням норм Закону про те, що пенсія позивача не може бути меншою за мінімум, встановлений Законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року у справі № 120/2276/19-а, яким було визнано право позивача на поновлення пенсії з 12.01.2019 року та відповідно до якого відповідач був зобов`язаний поновити пенсію позивачеві, відповідач поновив виплату пенсії позивачеві з 12.01.2019 року в розмірі 08 грн. 64 коп. на місяць. Не погоджуючись з розрахунком пенсії, адже відповідачем не було враховано її стаж роботи та показники середньої заробітної плати, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 16.03.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

31.03.2020 року за вх. № 9698/20 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує щодо позовних вимог та у задоволенні позову просить відмовити. По суті спірних правовідносин пояснив, що спір між позивачем та відповідачем щодо поновлення раніше припиненої пенсії у зв`язку із виїздом за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю вирішено в судовому порядку. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 року у справі № 120/2276/19-а зобов`язано відповідача поновити позивачеві виплату раніше призначеної пенсії та виплати її із 12.01.2019 року. На виконання судового рішення поновлено 12.01.2019 року виплату раніше призначеної пенсії. Пенсія обчислена із страхового стажу 34 роки 10 місяців 4 дні, при цьому середньомісячнй заробіток склав 0,01614. Також відповідач звернув увагу, що позивача знято з обліку 20.12.1995 року у зв`язку з виїздом в Ізраїль. При цьому, розмір пенсії складав 8 грн. 64 коп., яку було виплачено по 01.01.1996 рік+6 місяців. Поновлена пенсія за віком обчислюється з двоскладової формули, яка передбачена ЗУ «Про пенсійне забезпечення». Перша складова пенсії обчислюється із заробітку за будь-які 60-ть календарних місяців підряд до 01.07.2003 року та весь період починаючи з 01.07.2003 року по 31.12.2003 року. При проведенні розрахунку першої складової пенсії позивача середньомісячний заробіток при обчисленні склав 0,01614, враховано 12 місяців заробітної плати з коефіцієнтом 0,19376. Таким чином, при розрахунку першої складової пенсії її розмір склав 8 грн. 64 коп. Друга складова частина пенсії за період роботи з 01.01.2004 року обчислюється за нормами ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: обраховуються місячні коефіцієнти заробітку за кожний місяць зарплати, починаючи з 01.01.2004 року і до моменту звернення за пенсією та середньомісячний коефіцієнт заробітку, визначається заробітна плата для обчислення пенсії шляхом множення середньої заробітної плати для обчислення пенсії за рік, який передує зверненню за призначенням середньомісячному коефіцієнту заробітної плати. Оскільки стаж роботи прорахований до 01.01.2004 року друга складова взята нулями. Узагальнюючи дві складові розрахунку розмір пенсії позивача станом на 12.01.2019 року становить 8 грн. 64 коп. Відповідач зауважує, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 року у справі № 120/2276/19-а зобов`язано поновити пенсію без змін індексацій, прожиткового мінімуму та без мінімального розміру пенсії. До відзиву відповідач додав належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

01.04.2020 року за вх. № 9799 відповідачем надано належним чином засвідчену копію реєстру відправлених рекомендованих листів, який є доказом направлення відзиву позивачеві.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач перебуває на пенсійному обліку у відповідача, де й отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року у справі № 120/2276/19-а визнано протиправною відмову відповідача у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивача, що викладена у листі від 04.02.2019 року № 318/11-32-2/03 та зобов`язано відповідача поновити позивачеві виплату раніше призначеної пенсії та виплатити її із 12.01.2019 року.

08.11.2019 року за вх. № 4272/10-1-41 представник позивача звернувся до відповідача стосовно пенсійного забезпечення позивача.

Відповідач, за наслідками розгляду звернення позивача, листом від 05.12.2019 року за вих. № 7366/10-1-90/02 повідомив позивача, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року у справі № 120/2276/19-а позивачеві поновлено раніше призначену пенсію з 12.01.2019 року в розмірі станом на момент припинення виплати пенсії (грудень 1995 року) 8 грн. 64 коп.. Додатково повідомив, що борг в сумі 91 грн. 97 коп. за період з січня по листопад 2019 року буде виплачено через поштове відділення зв`язку № 30 за місцем проживання одержувача в грудні поточного року разом з основним розміром пенсії (8 число).

Не погоджуючись з розрахунком поновленої пенсії, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України

Ст. 51 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та положення другого речення ст. 51 вказаного Закону визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 оспорюваними нормами ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У ст. 64 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» визначено, що пенсії обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку, що визначається відповідно до статей 65-67 цього Закону, який громадяни одержували перед зверненням за пенсією.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» середньомісячний заробіток для обчислення пенсій береться за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд протягом усієї трудової діяльності незалежно від перерв у роботі та за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року до моменту звернення за пенсією. Заробіток за період роботи до 1 липня 2003 року враховується на підставі документів про нараховану заробітну плату (виплати, дохід), виданих у встановленому законодавством порядку, а за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року - за даними персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Водночас, у відповідності до ст. 19 цього ж Закону пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за віком за умови досягнення відповідного віку. При цьому, положеннями чинного законодавства гарантується належний та достатній рівень життя осіб, які отримують пенсію за віком. Зокрема, це гарантується тим, що розмір пенсії таких осіб не може бути нижче мінімального розміру пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року у справі № 120/2276/19-а, здійснено поновлення пенсії позивача у розмірі 8 грн. 64 коп.. При цьому, обґрунтовуючи правильність розміру пенсії відповідач посилається на приписи ст. 65 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», якою визначено, що середньомісячний заробіток для обчислення пенсій береться за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд протягом усієї трудової діяльності незалежно від перерв у роботі та за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року до моменту звернення за пенсією. Заробіток за період роботи до 1 липня 2003 року враховується на підставі документів про нараховану заробітну плату (виплати, дохід), виданих у встановленому законодавством порядку, а за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року - за даними персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Але при цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У ч. 1 ст. 28 цього Закону визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Це кореспондує й приписам ст. 19 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», де зазначено, що пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку, але не нижче мінімального розміру пенсії.

Таким чином, законодавець з метою захисту прав та інтересів пенсіонерів імперативно закріпив положення про те, що розмір пенсії за віком за загальним правилом не може бути не нижче мінімального розміру пенсії.

Станом на листопад 2019 року, коли позивачеві було поновлено виплату пенсії, розмір мінімальної пенсії становив 1 564 грн. 00 коп.. Таким чином, розмір поновленої пенсії позивача не повинен бути нижчим за 1 564 грн. 00 коп. Втім розмір поновленої пенсії позивача становить лише 8 грн. 64 коп., що абсолютно суперечить положенням чинного законодавства та загальним принципам права соціального захисту.

Таким чином, рішення від 27.11.2019 року, яким здійснено розрахунок розміру пенсії позивача не відповідає вимогам ЗУ «Про пенсійне забезпечення», а тому є протиправним, відповідно, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про скасування рішення відповідача про розмір поновленої пенсії позивача від 27.11.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправним рішення відповідача про розмір поновленої пенсії позивача від 27.11.2019 року задовольнив, відповідно вимога про його скасування також підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимоги про зобов`язання відповідача провести розрахунок пенсії позивача, починаючи з 12.01.2019 року у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосувавши, відомий розмір заробітної плати позивача, коефіцієнт її заробітної плати та стажу, показник середньої заробітної плати за 2016-2017 роки, з проведенням розрахунку, відповідно до вимог діючого законодавства та щоквартального підвищення розміру пенсії, починаючи з 12.01.2019 року, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми позивачеві, починаючи з 12.01.2019 року до їх фактичної виплати, з дотриманням норм Закону про те, що пенсія позивача не може бути меншою за мінімум, встановлений Законом, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд може прийняти рішення, яким зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини")..

В п. 145 рішення від 1511.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що належним та достатнім способом захисту порушених прав та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача провести розрахунок пенсії позивача, починаючи з 12.01.2019 року у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосувавши, відомий розмір заробітної плати позивача, коефіцієнт її заробітної плати та стажу, показник середньої заробітної плати за 2016-2017 роки, з проведенням розрахунку, відповідно до вимог діючого законодавства та щоквартального підвищення розміру пенсії, починаючи з 12.01.2019 року. Тож позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Водночас що стосується позовних вимог в частині проведення індексації і компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми позивачеві, починаючи з 12.01.2019 року до їх фактичної виплати, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, ч. 2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої відсилає ч. 2 ст. 49 цього Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати») та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок).

Так, ст. 1 та 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Використане у ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 року по справі № 21-2003а16.

Відповідно до п. 1, 2 Порядку дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Верховний Суд у п. 49 рішення від 10.04.2019 року у справі № 686/13725/17 зазначив, що правове значення при виплаті компенсації має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

За таких обставин, позовні вимоги в частині проведення індексації і компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми позивачеві, починаючи з 12.01.2019 року до їх фактичної виплати підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 840 грн. 80 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» та ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 27.11.2019 року про розмір поновленої пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області провести розрахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 12.01.2019 року у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосувавши, відомий розмір заробітної плати ОСОБА_1 , коефіцієнт її заробітної плати та стажу, показник середньої заробітної плати за 2016-2017 роки, з проведенням розрахунку, відповідно до вимог діючого законодавства та щоквартального підвищення розміру пенсії, починаючи з 12.01.2019 року, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів на усі несвоєчасно нараховані суми, починаючи з 12.01.2019 року до їх фактичної виплати, з дотриманням норм Закону про те, що пенсія не може бути меншою за мінімум, встановлений Законом.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 16.04.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна