Справа № 203/4560/19(2-а/0203/13/2020)
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 203/4560/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року (суддя Католікян М.О.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Спеціаліста І категорії - Інспектора з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Нарядька Дениса Сергійовича, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради

про скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просила: скасувати постанову серії ІД № 00042144 по справі про адміністративне правопорушення від 28.11.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за стоянку на тротуарах, чим ОСОБА_1 нібито порушила пункт ПДР: п.15.10 (б), згідно з якою на ОСОБА_1 було накладено штраф у розмірі 255 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 ; закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 ; розподілити судові витрати по справі та стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу, понесені позивачем.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Спеціалістом І категорії - інспектором з паркування відділу контролю за стоянкою і зупинкою інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Нарядьком Д.С. 28 листопада 2019 року винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ІД № 00042144, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. у зв`язку з вчиненням останньою адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: здійснення стоянки на тротуарі (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками), чим порушено вимоги пп. «б» п. 15.10 Правил дорожнього руху.

Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зміст фотоматеріалів свідчить про порушення ОСОБА_1 вимог підпункту «б» пункту 15.10 Правил дорожнього руху, а тому постанова про адміністративне правопорушення є законною.

Проте суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість таких висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно з частиною 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до пп. «б» п. 15.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).

Як вбачається з оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 28 жовтня 2019 року об 11 год. 09 хв. за адресою: м. Дніпро, вул. Барикадна, 9 здійснила стоянку на тротуарі (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками), чим порушила вимоги пп. «б» п. 15.10 Правил дорожнього руху.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що при здійсненні стоянки транспортного засобу керувалась пп. «в» п. 15.10 Правил дорожнього руху.

Згідно з пп. «в» п. 15.10 ПДР, стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

На підтвердження протиправності постанови апелянт зазначає, що на наявних фотознімках відсутні будь-які об`єктивні дані, які свідчать про те, що внаслідок розташування автомобіля для руху пішоходів залишається менше необхідних двох метрів.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із фотознімків, зроблених на місці події, встановлено, що автомобіль позивача було припарковано на краю тротуару, який примикає до проїзної частини, та розташовано таким чином, щоб не створювати перешкоди для руху пішоходів.

Разом з тим, оскаржувана постанова не містить інформацію щодо здійснення замірів, визначених пунктом 15.10 ПДР, а тому колегія суддів погоджується з доводами апелянта про недоведеність правопорушення та відсутність підстав для притягнення її до відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Додатково суд апеляційної інстанції зазначає, що місце стоянки транспортного засобу позивача в подальшому було офіційно обладнано, як паркувальний майданчик з відповідною лінією горизонтальної розмітки синього кольору та дорожніми знаками 5.39 «Зона стоянки» та 7.6.5 «Спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку», що підтверджується фотографіями, наданими позивачем.

Згідно з частинами 1 та 6 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення, скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування ухваленого рішення.

Вирішуючи вимоги апелянта про розподіл судових витрат по справі та стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з приписів ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Кумченком В`ячеславом Юрійовичем та Недодатко Валерією Олегівною укладено договір про надання правової допомоги № 18-12-19/02 від 18 грудня 2019 року.

Згідно з пунктом 1 Акту прийому-передачі наданих послуг від 20 грудня 2019 року, у відповідності до умов Договору № 18-12-2019/01 від 18.12.2019, Виконавець надав Замовнику наступні юридичні послуги:

1) підготування позовної заяви про оскарження постанови ІД № 00042144 від 28.11.2019;

2) підготування та розробка правової позиції по судовій справі щодо оскарження постанови ІД № 00042144 від 28.11.2019;

3) усні консультації з питань господарського права та процесу.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Акту Замовник оплатив вартість юридичних послуг, що становить 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.) без ПДВ, а Виконавець прийняв оплату за фактично надані послуги.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правову допомогу адвоката надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 20-12-2019/02 від 20 грудня 2019 року, відповідно до якої (оплату) прийнято від Товариства з обмеженою відповідальністю «Джеремін», підстава - Договір про надання правової допомоги 18-12-2019/01 від 18.12.2019, сума - 3000,00 грн.

Отже, Акт прийому-передачі наданих послуг від 20.12.2019 та копія квитанції до прибуткового касового ордера містять посилання на інший договір про надання правової допомоги, при цьому платником не є позивач, а тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про недоведеність понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, з Акту вбачається, що адвокатом було надано, у тому числі, усні консультації з питань господарського права та процесу, тоді як предметом спору у даній справі є оскарження постанови про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у випадку доведення здійснення витрат, пов`язаних з розглядом відповідної справи. Ненадання позивачем належних документів, які б беззаперечно підтверджували надання (отримання) правничих послуг саме у даній справі, саме позивачеві, а також понесення витрат саме останнім унеможливлює вирішення питання про відшкодування таких витрат на користь позивача.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу не знаходять підтвердження належними доказами, а тому не підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2020 в адміністративній справі № 203/4560/19 скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії ІД № 00042144 від 28.11.2019 про накладення адміністративного стягнення у розмірі 255 грн. на ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з 14 квітня 2020 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова