Справа № 580/926/20
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року справа № 580/926/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С. про арешт нерухомого майна в рамках виконавчого провадження №61162114 від 04.02.2020, номер запису про обтяження 355333002 (рішення про реєстрацію обтяження № 509770076).

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 27.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № РМ-SMEF00/075/2007/2. За його умовами ЗАТ «ОТП Банк» надав кредитні кошти в борг.

Для забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язань перед банком за кредитними договорами, 27.12.2007 між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № PM-SMEF00/075/2007/2 за яким передано в заставу банку квартиру, що знаходиться за адресою квартира АДРЕСА_1 та належать йому на праві власності.

29.10.2019 між первісним іпотекодержателем ТОВ « Фінансова компанія Інвест- кредо» та новим іпотекодержателем ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № PM-SMEF00/075/2007/2. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2019 року замінено сторону стягувана із ЗАТ «ОТП БАНК» на ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях ВП № 16272208, ВП № 16281347 з виконання виконавчих листів № 2-1927 від 22.10.2009 Придніпровського районного суду м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 6 707 368.75 грн. та 1730 грн, судового збору на користь ПАТ «ОТП БАНК», ВП № 15258485 від 25.08.2009 Придніпровського районного суду м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 2 747079,61 грн. на користь ПАТ «ОТП Банк».

24.12.2019 відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби в Черкаській області винесено постанову про заміну сторони у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_3 замінено сторону виконавчого провадження з АТ «ОТП Банк» на ОСОБА_1

26.12.2019 відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби в Черкаській області винесено постанову про передачу майна стягувана в рахунок погашення боргу та складено акт за фактом такої передачі, які є підставо оформлення права власності на майно, але звернувшись для подальшого його оформлення, з`ясувалося, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира перебуває під арештом на підставі оскарженої постанови.

Позивач стверджує, що гідно ст. 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, а тому відповідно до витягів про реєстрацію у державному реєстрі іпотек та про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.06.2008 року, номер запису обтяження 26592857, вищий пріоритет на заставне майно має АТ «ОТП Банк».

Звернувшись до відповідача із заявою про зняття арешту з квартири, позивач отримала відмову, тому звернулась до суду з даним позовом.

У відзиві на адміністративний позов відповідач вказав, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки необхідно звернутись із позовом про зняття арешту з майна, а не про скасування постанови про його арешт, тому що він накладений правомірно.

Відповідач звернув увагу, що вимога фізичної особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, про зняття арешту з її майна слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № РМ-SMEF00/075/2007/2. За його умовами ЗАТ «ОТП Банк» надав кредитні кошти в борг.

Для забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язань перед банком за кредитними договорами, 27.12.2007 між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № PM-SMEF00/075/2007/2 за яким передано в заставу банку квартиру, що знаходиться за адресою квартира АДРЕСА_1 та належать йому на праві власності.

29.10.2019 між первісним іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія Інвест- кредо» та новим іпотекодержателем ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № PM-SMEF00/075/2007/2.

Згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.10.2019 внесено запис, що ОСОБА_1 є іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2019 року у справі №2-1927/09 замінено сторону стягувана із ЗАТ «ОТП БАНК» на ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях №16272208, №16281347 з виконання виконавчих листів №2-1927 від 22.10.2009 Придніпровського районного суду м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 6707368,75 грн. та 1730 грн, судового збору на користь ПАТ «ОТП БАНК», ВП №15258485 від 25.08.2009 Придніпровського районного суду м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі2 747079,61 грн. на користь ПАТ «ОТП Банк».

24.12.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області винесено постанову про заміну сторони у виконавчому провадженні №16281347 про стягнення з ОСОБА_3 коштів замінено сторону виконавчого провадження з АТ «ОТП Банк» на ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.02.2020 відкрито виконавче провадження №61162114 з примусового виконання виконавчого листа №2314/2795/12 виданого 26.06.2017 Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Федерація» коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами.

Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.02.2020 у виконавчому провадженні №61162114 накладено арешт на майно, що належить боржнику: все рухоме та нерухоме майно (за виключенням рухомого майна, яке не підлягає арешту до проведення його опису).

На підставі постанови про арешт від 04.02.2020 приватний виконавець Плесюк О.С. вніс 04.02.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про накладення арешту на вищевказану квартиру в рамках виконавчого провадження №61162114, номер запису про обтяження 355333002 (рішення про реєстрацію обтяження №509770076 від 04.02.2020).

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернулась до суду з позовом про її скасування.

Щодо твердження відповідача про непідсудність даного спору в порядку адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.

За змістом норм ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавець повинен здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, повинен вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Після надходження на виконання виконавчого листа виконавець, в тому числі приватний, починає діяти як публічна посадова особа органу державної влади, реалізовує надані йому законом специфічні владні повноваження з виконання судового рішення.

Такі приписи не обмежують його повноважень на здійснення виконавчих дій, але водночас зобов`язують використовувати свої правомочності таким чином, щоб не порушувати права чи законні інтереси, зокрема, фізичних осіб.

Коли суд цивільної юрисдикції ухвалив рішення в межах предмета спору, а виконавець на стадії виконання цього рішення використав свої повноваження, як-то наклав арешт на майно боржника, оголосив обмеження на його відчуження і таким чином порушив право чи пріоритет на це майно третьої особи (особи, яка не була стороною чи учасником провадження у господарському суді і не є стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні), то є підстави презюмувати, що в такому правовому відношенні виконавець діє як публічна посадова особа, здійснює насамперед публічно-владні, обов`язкові, нерідко забезпечувані примусом управлінські функції. У цьому разі виконавець набуває статусу посадової особи - суб`єкта владних повноважень.

Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, зокрема, фізичної особи, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, позаяк саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах юридичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.

Беручи до уваги наведені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності позову ОСОБА_1 , яка не є стороною у виконавчому провадженні №61162114, щодо оскарження постанови приватного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 826/14603/17 та від 20 листопада 2019 року у справі № 805/4199/16-а.

Щодо суті спору суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

В силу ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

В ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», зазначено, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Разом з цим, ст. 7 вказаного Закону визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 37 вказаного Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» визначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Згідно із ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Водночас, згідно із частинами 1, 3, 5, 6 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 45 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом норм ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

З аналізу положеннями Закону України «Про виконавче провадження» вбачається можливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Закон не забороняє накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці.

У випадку, якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, лише після задоволення його вимог залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Саме тому факт накладення арешту на рухоме та нерухоме майно не може порушувати переважне право заставодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в заставі.

Аналогічного правового висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 640/7964/19, а також Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2019 року у справі №822/1426/16.

Доводи позивача про намагання оформити за собою право власності на майно, що перебуває в заставі не підтверджені жодними доказами, тому є безпідставними.

Також суд звертає увагу, що позивачем не надано відомостей про вартість нерухомого майна, що перебуває в заставі. Даних відомостей не мав і приватний виконавець під час накладення арешту на це майно.

Отже, постанова відповідача в частині накладання арешту передбачає перевірку її на відповідність критеріям, визначеним КАС України і позаяк в такому аспекті порушень законодавства суд не встановив, тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зняття арешту із заставленого майна вимагає, окрім іншого, з`ясувати наявність речових прав на це майно у заставодержателя та інших суб`єктів, зокрема тих, в інтересах яких накладено арешт.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року № 825/1764/16.

З огляду на суть цих правовідносин і їх суб`єктний склад позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного на його думку права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В контексті перелічених положень Кодексу адміністративного судочинства України в ході судового розгляду спору не знайшли свого підтвердження посилання позивача про неправомірність оскарженої постанови, тому суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачені позивачем судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Сплачені позивачем судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня підписання рішення, з урахуванням особливостей визначених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Суддя В.В. Гаращенко