Справа № 160/850/20
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2020 року Справа № 160/850/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Управління - служба у справах дітей Виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпро ради та ОСОБА_2 про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовними вимогами до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління - служба у справах дітей Виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради та ОСОБА_2 , в якому позивач просить:
- скасувати рішення Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20.01.2020 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.01.2020 позивач звернулась до відповідача з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 .
Проте, відповідачем було відмовлено реєстрації місця проживання з посиланням на п.п.6 п.18, п.11 Постанови КМУ від 02.03.2016 №207 та ст.160 Сімейного кодексу України.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи призначено на 03.03.2020.
В судові засідання 03.03.2020 з`явилась позивач та представник третьої особи. Розгляд справи відкладено на 17.03.2020.
В судове засідання 17.03.2020 сторони не з`явились.
Від органу опіки та піклування виконкому Чечелівської районної у місті Дніпрі ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі третьої особи.
Від третьої особи - ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення у справі в яких останній зазначає про те, що він не заперчує щодо переєстрації місця прописки своєї доньки безпосередньо у місті Дніпро.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , 1984 року народження, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження видано 25.01.2011 та наявне в матеріалах справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 - є ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 21.05.2019 у справі №263/4085/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Копія вказаного рішення наявна в матеріалах справи.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 про що свідчить відмітка в копії паспорту позивача.

Відповідно до Довідки ЖБК №75 «Зоря-2» від 04.12.2019 №57 малолітня ОСОБА_3 мешкає разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач 20.01.2020 звернулась до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідної заяви.

Проте, відповідачем відмовлено в реєстрації місця проживання на підставі п.п.6 п.18 та п.11 п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 №207, що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці заяви позивача.

Підставою для відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері стало відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.26 Правил реєстрації місця проживання, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: заяву за встановленою формою; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника /співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків /одного з батьків або законного представника/ представників).

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил № 207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України (ч.5 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Також і суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте, обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні, як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства».

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, в даному випадку, малолітньої дитини.

Проте, як встановлено судом у ході судового розгляду справи, відповідач, відмовляючи позивачці у реєстрації місця проживання її дитини, з підстав відсутності згоди батька, діяв без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зазначене рішення відповідача у спірних відносинах не може бути визнано правомірним, оскільки воно прийнято без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані, а тому таке рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, відзиву на позов не надав, а тому не довів правомірності своїх дій при прийнятті спірного рішення.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. (квитанція від 16.01.2020 №66) підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 77, 94, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Управління - служба у справах дітей Виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради та ОСОБА_2 про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20.01.2020 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська