Справа № 420/1933/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1933/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 05 березня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік;

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Позиція позивача обґрунтовується наступним
Позивач зазначає, що під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 27.09.2017 року №196 в порушення вимог п.14 абз.3 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20 грудня 1991 року не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року по справі №420/5314/19 адміністративний позов до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 задоволено. 23.12.2019 року були внесені зміни до наказу Командування ВМС Збройних Сил України (по стройовій частині) щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016 2018 роки та на картковий рахунок позивача військовою частиною НОМЕР_1 було перераховано суму грошової компенсації. В подальшому позивач 08.01.2020 року звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік. Проте, листом від 30.01.2020 року військова частина НОМЕР_1 (вих. №227), розглянувши звернення повідомила позивачу, зокрема, що вимоги заявлені незаконно, оскільки у військової частини НОМЕР_1 , як у органа фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 відсутня вина у невиплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 2017 роки. Таким чином, позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що військова частина НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним
Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству виходячи з наступного. Відповідач у відзиві на позовну заяву від 06.04.2020 року (вхід. №14804/20) зазначає, що звільнення позивача з військової служби відбулось законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та позивачу при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всіх іншим виплатам проведений. Також, відповідач звертає увагу, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Командуванні ВМС Збройних Сил України, у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 не перебував, а тому командир військової частини НОМЕР_1 , в розумінні ст.117 Кодексу законів про працю України не був по відношенню до позивача власником або уповноваженим органом (роботодавцем). Перебування Командування ВМС Збройних Сил України на фінансовому забезпеченні у військової частини НОМЕР_1 не дає жодних підстав вважати останню по відношенню до особового складу Командування ВМС Збройних Сил України роботодавцем у розумінні Кодексу законів про працю України. Таким чином, відповідач вважає, що в діях військової частини НОМЕР_1 , як у органа фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 відсутня вина у не виплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 2017 роки.

Процесуальні дії
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

06 квітня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №14804/20) та клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (вхід. №14806/20).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом
27 вересня 2017 року наказом Командування Військово-Морських Сил Збройний Сил України (по стройовій частині) №196 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас та виключено зі списків особового складу (а.с.7).

Разом з тим, під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік не виплачено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року:

- адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково;

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройний Сил України (по стройовій частині) від 27.09.2017 № 196 пункту щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 27 вересня 2017 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 27 вересня 2017 року;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.52-59).

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 12 грудня 2019 року.

Наказом командира військової частини (по стройовій частині) №252 від 23.12.2019 року внесено зміни до наказу Командування ВМС Збройних Сил України (по стройовій частині) №196 від 27 вересня 2017 року, а саме: пункт 1 доповнено абзацом наступного змісту: «відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 42 (сорок дві) доби невикористаної додаткової відпустки за 2015 2017 роки, у розмірі 10 658 (десять тисяч шістсот п`ятдесят вісім) гривень 55 копійок відповідно до розділу XXXI пункту 3 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260» (а.с.8).

26 грудня 2019 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 2017 роки.

08 січня 2020 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з прохання про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік.

Листом від 01 лютого 2020 року за №226 відповідач повідомив позивача, що в діях військової частини НОМЕР_1 , як у органу фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 відсутня вина у не виплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 2017 роки, а тому вимоги позивача є незаконними (а.с.9).

Позивач, вважаючи відмову військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 27.09.2017 року по 26.12.2019 рік протиправною, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження військової служби та звільнення з неї регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, суд зазначає, що відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою з військової служби особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 року справа №825/66/16, від 02.10.2019 року справа №817/1227/18, від 10.09.2019 року справа №814/2791/16, від 19.06.2019 року справа №820/3312/17, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України закріплені норми, які спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, враховуючи відсутність відповідного регулювання спірних правовідносин спеціальним законодавством, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, в даному випадку підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Таким чином можна дійти висновку, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є:

- нарахування сум належних працівникові при звільнені;

- відсутність спору щодо їх розміру;

- невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є:

- нарахування сум, належних працівникові при звільнені;

- незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви: шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду у стислі строки після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром.

Суд зазначає, що такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

З рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року по справі №420/5314/19 вбачається, що позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій 27 травня 2019 року, а до суду 09 вересня 2019 року.

Тобто, з викладеного вбачається, що спір щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій виник між сторонами більш ніж через рік після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, доказів оскарження таких сум позивачем до суду не надано, суд приходить до висновку, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04.12.2019 року по справі №825/742/16,

Крім того, враховуючи те, що дану справу суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку ст.262 КАС України, що виключає можливість оскарження рішення суду в Касаційному порядку відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України, суд враховує висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду викладені у постанові від 15 квітня 2020 року по справі №420/5925/19 де предметом спору є аналогічні правовідносини.

Решта доводів та заперечень сторін, викладених у заявах по суті справи, висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст.255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. При цьому відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.