Справа № 300/120/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2020 р. справа № 300/120/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради про визнання дій незаконними та зобов`язання до їх вчинення, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Болехівського міського управління праці та соціального захисту населення (далі - відповідач) про визнання дій незаконними та зобов`язання до їх вчинення, а також про визнання листа незаконним та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона поставлена на облік як пільговик з 23.05.2003 згідно персональної облікової картки пільговика, при цьому, в переліку членів сім`ї пільговика ОСОБА_1 , на кого розповсюджуються пільги станом на 16.09.2019, вказано 2-ох пільговиків (пункт 9) - ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , а в переліку пільг (пункт 11) зазначено пільги тільки 1-го пільговика - ОСОБА_1 .Тобто, як вважає позивач, із пункту 11 форми « 1-пільга» пільговика ОСОБА_1 зникла інформація про перелік пільг, яка надається члену сім`ї пільговика - ОСОБА_2 у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в тому числі пільги щодо сплати житлово-комунальних послуг. Також зазначено, що управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради порушено вимоги пунктів 10, 11 Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 04.10.2007 за №535 «Про затвердження форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг « 2-пільга» та Інструкції про порядок її заповнення» та «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» щодо неотримання від ТзОВ «Івано-Франківськгаз збут» та інших надавачів комунальних послуг на паперових та електронних носіях щомісячних розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговику ОСОБА_1 (та іншим пільговикам) згідно з формою « 2-пільга».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради в частині визнання такими, що порушують вимоги пунктів 3, 4 Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» дій Болехівського міського управління праці та соціального захисту населення щодо знищення зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації із особової справи ОСОБА_1 починаючи з23.05.2003- повернуто позивачу.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо визнання незаконним листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради від 29.05.2019 за №473, який відповідачем направлено ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради про визнання дій незаконними та зобов`язання до їх вчинення, стягнення моральної шкоди.

Іншою ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження в частині визнання протиправними дій відповідача щодо незбереження та знищення в пункті 11 форми « 1-пільга» пільговика ОСОБА_1 певної інформації та зобов`зання відповідача відновити та внести в пункт 11 форми « 1-пільга» відповідну інформацію, а також визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення моральної шкоди.

24.02.2020 від відповідача на адресу суду надійшов відзив від 21.02.2020 (а.с. 103-106), згідно якого представник відповідача заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач вказує, що твердження позивача щодо грубих порушень при збиранні, систематизації, зберіганні, включенні інформації до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та внесенні змін до інформації про пільговика позивача є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки інформація щодо позивача, яка передбачена Положенням «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» внесена відповідачем до Реєстру в повному обсязі. Зазначено, що син позивача ОСОБА_2 не належить до переліку осіб, визначених пунктом 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, а тому відповідач з дотриманням вимог пунктів 2, З Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» та Закону України «Про захист персональних даних» не вніс до даних складу сім і облікової картки позивача згідно з формою « 1-пільга» сина позивача ОСОБА_2 . За таких обставин, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 , інвалід 1 групи та учасник бойових дій, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач як пільговик знаходиться на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги з 23.05.2003.

Разом з нею в будинку зареєстровані та проживають її син - ОСОБА_2 , інвалід 2 групи, а з 04.12.2015 - інвалід війни ОСОБА_3 , які є споживачами комунальних послуг, в тому числі і газопостачання згідно відкритого за вказаним будинковолодінням особового рахунку№ НОМЕР_1 .

В пункті 9 персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга» позивача вказано склад сім`ї: 0. ОСОБА_1 ; 1. ОСОБА_2 (а.с. 37).

В пункті 11 персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга» позивача вказано перелік пільг, на які має право пільговик, зокрема, газопостачання на плиту та газопостачання на опалення (а.с. 37).

Як зазначає позивач, відповідач листом №08/023-04/18 від 08.02.2018 повідомив, що зміни у її персональну облікову картку пільговика « 1-пільга» з 23.05.2003 не вносилися».

Відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради від 29.05.2019 за №473, який направлено ТОВ «Івано-Франківськгаззбут», ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю І групи загального захворювання та учасником бойових дій. За даною адресою також зареєстровані наступні особи: 1) син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи з/з; 2) особа з інвалідністю II групи внаслідок війни - ОСОБА_3 . Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 користується пільгами як учасник бойових дій в розмірі 75 відсотків з оплати комунальних послуг в межах норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №409 від 06.08.2014 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» та занесена в Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги. Підставою для відшкодування нами пільг за використаний газ є розрахунки, які надаються нам Долинським УЕГГ. Також відповідачем зазначено, що Син ОСОБА_1 не може бути включений до членів сім`ї пільговика, так як не належить і не належав ні до одної категорії перерахованих осіб в пункті 5 статті 51 Бюджетного кодексу України (а.с. 39).

Після ознайомлення із даним листом, 20.09.2019 позивач ознайомлена із копіями документів, які містяться в її особовій справі, а також 11.10.2019 ОСОБА_1 ознайомлена із даними, що містяться в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги щодо пільговика ОСОБА_1 , що підтверджується актом від 11.10.2019 про допуск до ЄДАРП (а.с. 88).

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо невиконання відповідачем вимог Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», Закону України «Про захист персональних даних» та знищення персональної інформації щодо позивача.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 за №117 запроваджено Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр) та затверджено Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» (далі - Положення №117), яким визначено механізм включення осіб до такого Реєстру.

Пунктом 1 даного Положення №117 встановлено, що Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги - це автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин та працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу (далі - пільговики), отримують соціальні стипендії, державну допомогу постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей.

Згідно пункту 5 Положення №117, для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає (крім педагогічних, медичних та фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин і працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу) уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги (з пред`явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, пред`являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується. Якщо під час наповнення Реєстру використовується інформація з інших баз даних щодо персоніфікованого обліку громадян, до Реєстру включається інформація про пільговика без його особистої участі (за винятком інформації, що міститься у базі персональних даних - Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків).

Відповідно до пункту 2 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, до Реєстру вноситься така інформація: про пільговиків - прізвище, ім`я, по батькові, число, місяць, рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають про це відмітку в паспорті) (далі - реєстраційний номер облікової картки платника податків), адреса зареєстрованого місця проживання (за рішенням комісій, утворених місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідно до пункту 5 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 (ЗП України, 1996 р., №2, ст. 76; Офіційний вісник України, 2018 р., №37, ст. 1311), - адреса фактичного місця проживання), склад сім`ї, характеристика житла, реквізити паспорта громадянина України та документа, що підтверджує право на пільги, а також категорія пільговика, перелік пільг, на які він має право, інформація про те, якими пільгами фактично користується.

Пунктом 3 Положення №117 передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати і проведення виплати соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків. Форма « 1-пільга» затверджується Мінсоцполітики; ведуть облік отримувачів соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей шляхом формування на кожну особу персональної облікової картки згідно з формою « 1-допомога», в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків або реквізити паспорта громадянина України, документа, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, а також особу, яку визнано в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Згідно пункту 4 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, уповноважені органи з дотриманням вимог Законів України «Про інформацію» і «Про захист персональних даних» мають право: отримувати від пільговиків документи, що підтверджують їх право на пільги; проводити перевірку достовірності поданих документів; отримувати відомості від пільговиків, а також від державних органів, де перебувають на обліку пільговики, підприємств та організацій, що надають послуги, житлово-експлуатаційних організацій та державних органів реєстрації актів цивільного стану, зокрема про осіб, які померли, на паперових та електронних носіях в установленому форматі з питань, пов`язаних з формуванням та веденням Реєстру; використовувати під час наповнення Реєстру інформацію з інших баз даних щодо персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги; надавати інформацію, яка міститься в Реєстрі, підприємствам та організаціям, що надають послуги, на запити та в межах їх компетенції, а також органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування з метою надання пільг, передбачених законодавчими актами, пільговикам, Пенсійному фонду України (посадовим особам) та його органам для здійснення ними своїх повноважень. Розголошення отриманої уповноваженими органами інформації про пільговика без його згоди забороняється, крім випадків, передбачених законодавством.

Отже, уповноважені органи з дотриманням вимог Законів України «Про інформацію» і «Про захист персональних даних», серед іншого, мають право отримувати відомості від пільговиків, а також від державних органів, де перебувають на обліку пільговики, підприємств та організацій, що надають послуги, житлово-експлуатаційних організацій та державних органів реєстрації актів цивільного стану.

Для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги (з пред`явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, пред`являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується (пункт 5 Положення №117).

При цьому, на думку суду, Положенням №117 не передбачено можливості виключення органом соціального захисту інформації щодо особи-пільговика з відповідного Реєстру інформації про таких осіб.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 72 та частини 1 статті 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Приписами частин 1, 3 статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Так статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України в рішенні від 14.12.2011 за №19-рп/2011 вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа №800/206/15) вказав на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» пункт 50; «Тенасе проти Молдови»).

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 11.07.2019 по справі №826/14642/15, постанові Верховного Суду України від 15.12.15 по справі №800/206/15, постанові Верховного Суду України від 26.03.2013 у справі №21-438а12.

Суд зазначає, що позивачем під час розгляду адміністративної справи не було спростовано відомостей відносно того, що відповідачем не вчинялись дії, спрямовані на незбереження та знищення в пункті 11 форми « 1-пільга» пільговика ОСОБА_1 інформації щодо її сина ОСОБА_2 .

Так, листом виконавчого комітету Болехівської міської ради №08/02.3-04/18 від 08.02.2018 повідомлено позивача, що зміни у персональну картку згідно з формою « 1-пільга» позивача з 23.05.2003 не вносилися.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, зокрема: 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Згідно частини 2 статті 13 вказаного Закону, пільги щодо плати за житло, комунальні послуги та паливо, передбачені пунктами 4-6 цієї статті, надаються інвалідам війни та членам їх сімей, які проживають разом з ними, незалежно від виду житла чи форми власності на нього.

Учасникам бойових дій надаються пільги: 75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання (стаття12 Закону).

Вказані норми не розкривають змісту поняття членів сім`ї з точки зору надання пільг, однак відповідно до пункту 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, яка є спеціальною, оскільки більш повно описує визначення ознак члена сім`ї у правовідносинах, які стосуються соціальних пільг, при наданні пільг та здійсненні видатків з бюджету щодо їх виплати до членів сім`ї пільговика належать: дружина (чоловік), їхні неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю внаслідок війни I групи та доглядає за ним, за умови що особа з інвалідністю внаслідок війни не перебуває у шлюбі; непрацездатні батьки; особа, яка знаходиться під опікою або піклуванням громадянина, який має право на пільги, та проживає разом з ним.

Враховуючи приписи пункту 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, суд зазначає, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не належить до переліку членів сім`ї пільговика.

Оскільки, син позивача не належить до переліку осіб, визначених пунктом 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, відповідач з дотриманням вимог пунктів 2, 3 Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», Закону України «Про захист персональних даних» не вніс до даних склад сім`ї облікової картки позивача згідно з формою « 1-пільга» сина позивача ОСОБА_2 .

Крім того, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, факт того, що повнолітній син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не відноситься до членів сім`ї пільговика згідно з пунктом 5 статті 51 Бюджетного кодексу України та підстави для поширення пільг на сина позивача відсутні підтверджується рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 11.06.2018, залишеним без змін апеляційним судом Івано-Франківської області 27.09.2018.

Суд зазначає, що згідно частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вчинення відповідачем протиправних дій щодо знищення в пункті 11 форми « 1-пільга» пільговика ОСОБА_1 інформації щодо її сина ОСОБА_2 , а тому суд дійшов переконання, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо незбереження та знищення в пункті 11 форми « 1-пільга» пільговика ОСОБА_1 певної інформації та зобов`язання відповідача відновити та внести в пункт 11 форми « 1-пільга» відповідну інформацію є необґрунтованими, недоведеними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Також як уже зазначено судом, згідно вимог пункту 4 Положення №117, уповноважені органи з дотриманням вимог Законів України «Про інформацію» і «Про захист персональних даних» мають право, серед іншого, отримувати відомості від державних органів, де перебувають на обліку пільговики, підприємств та організацій, що надають послуги, житлово-експлуатаційних організацій та державних органів реєстрації актів цивільного стану, зокрема про осіб, які померли, на паперових та електронних носіях в установленому форматі з питань, пов`язаних з формуванням та веденням Реєстру; використовувати під час наповнення Реєстру інформацію з інших баз даних щодо персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги.

Таким чином, відповідач отримував відомості та розрахунки безпосередньо від підприємства-надавача комунальних послуг, в даному випадку Долинського УЕГГ, про що вказано у листі Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради від 29.05.2019 за №473.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом :

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно частини 5 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1-2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, за змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат протиправними діями, рішенням чи бездіяльністю, спричинених моральними, психічними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті.

Тобто, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача. Наведені позивачем посилання на страждання, погіршення здоров`я та відвідування комунальних, соціальних і правозахисних закладів не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, як і не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 200 000,00 грн.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт можливої протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.

Отже, підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Щодо вимоги позивача про прийняття окремої ухвали стосовно порушення відповідачем законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення за статтями 191, 364, 366 Кримінального кодексу України, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, окрема ухвала виноситься судом у зв`язку з виявленням під час судового розгляду порушення законності з боку, зокрема, суб`єкта владних повноважень, які не охоплюються предметом спору та не можуть бути усунені шляхом розв`язання спору по суті. При цьому такі порушення мають негативно впливати на стан суб`єктивних прав та обов`язків особи у публічно-правових відносинах.

Для постановлення окремої ухвали необхідним є встановлення під час розгляду справи порушення закону безпосередньо щодо прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, з метою усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, якщо такі порушення не усуваються судовим рішенням по суті спору.

Однак, як уже зазначено судом, під час розгляду даної справи не встановлено порушення відповідачем адміністративного законодавства щодо прав позивача, при цьому, порушення кримінального законодавства, передбачені статтями 191, 364, 366 Кримінального кодексу України, є предметом розгляду у межах кримінального судочинства.

Окрім того, статтею 229 КАС України встановлено право, а не обов`язок суду постановляти окрему ухвалу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Враховуючи вищевикладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем, відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Болехівської міської ради (вул. С.Стрільців, 22, м. Болехів, Івано-Франківська область,77202, ) про визнання дій незаконними та зобов`язання до їх вчинення, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Згідно пункту 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, в тому числі, статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.