Справа № 400/3297/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3297/19

Категорія: 102070000 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Інгульського районного відділу в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського районного відділу в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інгульського районного відділу в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивачем подано заяву про вклеювання фотокартки по досягненню позивачем 45 років в паспорт громадянина України зразка 1994 року та зазначено про відмову від обробки персональних даних, натомість відповідач протиправно відмовив у вклеюванні фотокартки посилаючись на відсутність на це законодавчих підстав.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Інгульського районного відділу в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області задоволено.

Визнано протиправною відмову Інгульського районного відділу в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в оформленні ОСОБА_1 в зв`язку із досягненням 45-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки.

Зобов`язано Інгульський районний відділ в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області оформити та видати ОСОБА_1 у зв`язку із досягненням 45-річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського районного відділу в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції остаточно не визначено предмет спору у даній справі, оскільки позивач у своїй позовній заяві висвітлює питання щодо відмови у вклеюванні фотокартки після досягнення особою 45 років та несвоєчасного звернення особи до компетентних органів для вирішення такого питання, натомість суд першої інстанції суд першої інстанції виніс рішення щодо визнання протиправною відмови в оформленні нового паспорта. При цьому, апелянтом вказано, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси. Також апелянтом зазначено про помилкове застосування до спірних правовідносин висновків викладених в постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 806/3265/17.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2019 позивач у зв`язку з досягненням 45-річного віку звернувся з заявою до відповідача про вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки нової фотокартки у зв`язку з настанням відповідного віку.

Листом від 21.09.2019 № 4812-5012/4812.1-19 відповідач з посиланням на рішення у справ № 806/3265/17, на Закон України «Про єдиний демографічний реєстр» та ПКМ № 302 зазначив про відсутність підстав для вклеювання до паспорту зразка 1994 року фотокартки після досягнення 45-річного віку.

Не погоджуючись з відмовою відповідача щодо вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки (на паперових носіях без використання засобів Державного демографічного реєстру), позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає своє право порушеним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відмова відповідача у вклеюванні до паспорта громадянина України зразка 1994 року фотокартки призвела до порушень прав та свобод позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон України №5492-VI), постановою Верховної Ради України Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабміну України від 25.03.2015 №302, Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 року №456 та зареєстрованого в Мінюсті України 14.06.2019 року за №620/33591

Колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення даного спору по суті необхідно визначити предмет оскаржуваних правовідносин, а також норми права, що здійснюють їх регулювання з врахуванням фактичних обставин справи.

В позові ОСОБА_1 вказує, що звернувся до відповідача з заявою про вклеювання до його паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років та посиланням на відсутність згоди щодо обробки персональних даних.

Проблематикою оскаржуваних правовідносин є їх одночасне регулювання різними нормативно-правовими актами, які є чинними, зокрема, Законом України №5492-VI та Положенням № 2503-XII.

При цьому норми Закону України №5492-VI фактично за обставин даної справи позбавляють позивача на право подальшого користування паспортом у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, а механізм реалізації Положення № 2503-XII в частині вклеювання фотокарток при досягнення 45-річного віку відсутній в зв`язку з скасуванням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року №320, зареєстрованого в Мінюсті України 02.07.2012 року за №1089/21401.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта щодо неможливості застосування до оскаржуваних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 19.09.2018 року по справі №806/3265/17.

Фактична можливість застосування даних висновків обґрунтовується схожістю предмету спору пов`язаною з ідентичністю проблематики щодо видачі паспорта у формі книжечки та вклеювання фотографії при досягнення 45-річного віку з урахуванням факту ненадання згоди позивачем на обробку його персональних даних.

Даний факт є основоположним при наданні правової оцінки Закону України №5492-VI Положенню №2503-ХІІ, Порядку №302, Тимчасовому порядку №456 щодо можливості регулювання оскаржуваних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі C. проти Бельгії від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі Pretty проти Сполученого Королівства (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося згідно із законом, не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі Ельсхольц проти Німеччини (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, слід дійти висновку, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України Про захист персональних даних від 01.06.2010 № 2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що, в свою чергу, обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Отже, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст.ст. 5 і 6 цієї Конвенції ….

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну закон є автономним, та до якості закону ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном закон слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам доступності та передбачуваності.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону України № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України.

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону України № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону України № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

В свою чергу відповідно до п. 3, 5, 8 Положення № 2503-XII (чинного в період дії оскаржуваних правовідносин), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта.

Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Колегія суддів звертає увагу, що на виконання абзацу другого частини другої статті 21 Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус затверджено Порядок №302

Пунктом 131 Порядку №302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своїй заяві зазначив, що не надавав згоди на обробку персональних даних, відмовлявся від отримання і користування будь-якими біометричними документами, зняття біометричної інформації, а також від внесення даних щодо нього до Єдиного демографічного реєстру.

Відповідно до пп.6 п. 6 Порядку №302 обмін паспорта здійснюється у разі якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

При цьому п.16 Положення №2503-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав обміну паспорта, а саме - зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові; встановлення розбіжностей у записах; непридатності для користування, серед яких відсутня така підстава як звернення за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток після спливу місячного терміну після досягнення відповідного віку.

Колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача, що сформовані на підставі пп.6 п. 6 Порядку №302, оскільки за умови відсутності згоди позивача на обробку персональних даних та отримання будь-яких біометричних документів, в тому числі паспорта НОМЕР_1 , вбачається безумовне порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом) не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

При цьому факт пропуску місячного строку звернення на вклеювання фотокартки при досягненні 45-річного віку є підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, відповідно до ст. 197 КупАП та не позбавляє його права не вклеювання даної фотографії.

Відмова у вклеюванні фотокартки фактично позбавляє позивача можливості користуватися дійсним паспортом, що в свою чергу є порушенням його громадянських прав в зв`язку з неможливістю їх реалізації.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що позбавлення позивача права мати та користуватися паспортом у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді НОМЕР_1 -картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Відповідно до п. 15 Положення № 2503-XII для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.

Колегія суддів враховує, що при зверненні з заявою до відповідача ОСОБА_1 не подано відповідних документів, про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Разом з тим, в зв`язку з відсутністю механізму реалізації Положення № 2503-XII в частині вклеювання фотокарток при досягнення 45-річного віку через скасуванням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року №320, зареєстрованого в Мінюсті України 02.07.2012 року за №1089/21401 позивач правомірно очікував від відповідача індивідуальних дій щодо роз`яснення можливості та порядку реалізації свого права, в тому числі у визначені порядку звернення та подання відповідних документів.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта щодо відсутності об`єктивного порушення права позивача на момент звернення до суду, оскільки за умови правової невизначеності щодо оскаржуваних правовідносин останній позбавлений законної можливості щодо реалізації свого права.

З урахуванням зазначеного дії відповідача не забезпечили реалізацію порушеного права позивача, наслідком чого стало звернення до суду для вирішення спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що на сьогоднішній день розроблено можливий механізм урегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до абз. 5 п. 3 постанови Кабміну України від 25 березня 2015 р. № 302 Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 розроблено Тимчасовий порядок №456.

Відповідно до п.5 Розділу І Тимчасового порядку №456 заява та документи для оформлення і видачі паспорта (у тому числі для вклеювання фотокартки) подаються заявником до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання особи.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу V Тимчасового порядку №456 для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду. Облік заяв про вклеювання фотокартки здійснюється в журналі реєстрації заяв про вклеювання фотокарток.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач має право на вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням ним 45 років, а відмова відповідача у вклеюванні до паспорта громадянина України зразка 1994 року фотокартки призвела до порушень прав та свобод позивача, що вірно встановлено судом першої інстанції.

При цьому, законодавством не передбачено іншого належного способу захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах, ніж зобов`язання відповідача вклеїти до паспорта позивача зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 року у справі №420/270/19.

Водночас, колегія суддів не погоджується з застосованим судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача, оскільки вищенаведеними положеннями законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не передбачено видача нового паспорта по досягненню 45 річного віку, натомість порядком № 302 та Тимчасовим порядком №456 встановлено процедуру для вклеювання фотокартки по досягненню відповідного віку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно відмовлено у вклеюванні фотокартки по досягненню 45-річного віку у паспорт позивача. Зазначив, про несвоєчасне звернення особи до компетентних органів для вирішення такого питання.

З урахуванням зазначеного, враховуючи, передбачене Положенням № 2503-XII право позивача на вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України зразка 1994 року при досягненні 45-річного віку, можливість реалізації даного права, в тому числі шляхом застосування Тимчасового порядку №456, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та задовольнити вимоги ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною відмови Інгульського районного відділу в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області у вклеюванні фотокартки у паспорт громадянина України у формі книжечки ОСОБА_1 в зв`язку із досягненням 45-річного віку та зобов`язати Інгульський районний відділ в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції - зміні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 15 жовтня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Інгульського районного відділу в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року змінити, виклавши другий та третій абзаци резолютивної частини в наступній редакції:

Визнати протиправною відмову Інгульського районного відділу в місті Миколаєві управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області у вклеюванні фотокартки у паспорт громадянина України у формі книжечки ОСОБА_1 в зв`язку із досягненням 45-річного віку

Зобов`язати Інгульський районний відділ в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року (в формі книжечки, форма якого затверджена постановою Кабміну України №353 від 04.06.1994 року), який виданий на ім`я ОСОБА_1 , нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено та підписано 14 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова