Справа № 1.380.2019.003696
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003696 пров. № 857/14053/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної установи "Личаківська виправна колонія №30" на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року, ухвалене суддею Сидор Н.Т. у м.Львові о 10:55, повний текст якого складений 18 листопада 2019 року, у справі №1.380.2019.003696 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Личаківська виправна колонія №30" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за нетримане речове майно, -

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Державної установи "Личаківська виправна колонія №30", у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.65-67) просив стягнути середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 09.10.2018 по 24.09.2019 у сумі 82156,25 грн; стягнути середній заробіток за весь час затримки виплат 25% місячного грошового забезпечення при звільненні за період 09.10.2018 по 27.11.2018 у сумі 12031, 25 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до п.27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №578, під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватись речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватись грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення. Однак, всупереч вимог Порядку, у день звільнення позивачу грошова компенсація за його речове майно особистого користування не виплачена. Зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі №1.380.2019.001930 задоволено його позов, звернений до Державної установи "Личаківська виправна колонія №30", про стягнення компенсації за речове майно.

Крім того, покликається на порушення строків виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої Порядком виплати грошового забезпечення та компесаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим Наказом МУЮ 28.03.2018 №925/5.

Відтак, на думку позивача, у зв`язку із невиплатою усіх грошових коштів, що належали йому при звільненні, він набув право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати 25% місячного грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат 25 % місячного грошового забезпечення при звільненні за період з 09.10.2018 року по 27.11.2018 залишено без розгляду.

Рішеням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Державної установи "Личаківська виправна колонія (№ 30)" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 09.10.2018 по 24.09.2019 у сумі 82156,25 грн.

Рішеня мотивоване тим, що факт невиплати позивачу при звільненні належної йому грошової компенсації за неотримане речове майно встановлено у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 у справі № 1.380.2019.001930 і в силу ч.4 ст. 78 КАС України не потребує доказуванню.

Суд, врахувавши правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 березня 2018 року у справі 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, виснував про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної оскарги обгрунтовує тим, що з огляду на спеціальні норми, а саме Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5, та Порядку забезпечення речовим майном персоналу ДКВС України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013, які не враховані судом при прийнятті оскаржуваного рішення, невчасно виплачена грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 КЗпП України. Окрім цього, із норм трудового законодавства України вбачається, що до складу належних працівникові сум при звільненні відносяться заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, що вчергове вказує на безпідставність посилання позивача на норми КЗпП України. Невчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, відтак не підпадає під дію статей 116, 117 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 08.10.2018 ОСОБА_1 звільнений зі служби у Державній установі "Личаківська виправна колонія (№30)" за власним бажанням на підставі наказу № 73 о/с від 02.10.2018.

ОСОБА_1 , покликаючись на те, що йому протиправно не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в день звільнення, звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Личаківська виправна колонія (№30)" про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за речове майно.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 у справі №1.380.2019.001930 визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Личаківська виправна колонія (№30)" щодо непроведення виплати ОСОБА_1 в день його звільнення грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнуто з Державної установи "Личаківська виправна колонія (№30)" на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 13620,01 грн. Рішення суду набрало законної сили.

На виконання зазначеного рішення суду 24.09.2019 відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем шляхом списання з рахунків Державної установи "Личаківська виправна колонія (№30)" органами казначейства коштів - компенсації за неотримане речове майно в сумі 13620,01 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача, виданого ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК".

Позивач вважає несвоєчасним розрахунок компенсації за неотримане речове майно при звільненні, що зумовило виникнення права на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки такого розрахунку відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з статтею 9-1 вказаного Закону порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністрерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5.

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578.

За змістом пункту 27 Порядку під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

При вирішенні спірних правовідносин, колегія суддів враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в ДКВС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Слід зазначити, що згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі №1.380.2019,001930, яким на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 13620,01 грн, відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для застосування до Державної установи "Личаківська виправна колонія №30" відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція щодо незастосування ст.117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження належних при звільненні виплат, висловлена Верховним Судом у постановах від 27 червня 2018 року (справа №810/1543/17), від 10 квітня 2019 року (справа №823/1919/16), від 18 листопада 2019 року (справа №0940/1532/18), від 28 січня 2020 року (справа №822/2663/15), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Така позиція суду також узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави для висновку про наявність у цій справі спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, а відтак позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 09.10.2018 по 24.09.2019 в сумі 82156,25 грн в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставними, що має наслідком відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Личаківська виправна колонія №30" задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.003696 - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи "Личаківська виправна колонія №30" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за нетримане речове майно відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
У зв`язку з перебуванням суддів, що входять до визначеного для розгляду даної справи складу колегії суддів, у відпустці з 31.03.2020 по 13.04.2020 постанова складена у повному обсязі 14.04.2020.