Справа № 120/979/20-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 квітня 2020 р. Справа № 120/979/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчнити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії працював та постійно проживав в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 15.03.1989 та з 24.03.1989 по 27.03.1991 проживав в зоні безумовного (обов`язкового) відселення. В подальшому, 10.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку на 6 років. Разом із тим, листом №24/02-15-26/03.12 від 18.06.2019 відповідач відмовив в призначенні відповідної пенсії.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що із наданих позивачем документів слідує, що він проживав на території безумовного відселення тільки з 24.03.1989 по 27.03.1991, тобто 2 роки 4 дні. А враховуючи відсутність даних про проживання позивача на відповідній території з моменту аварії та по 31.07.1986, початкова величина зниження пенсійного віку не застосовується. З огляду на викладене, зазначає, що позивач має право на зниження пенсійного віку на 2 роки, тобто на 1 рік за кожний рік проживання, а тому набуде право на пенсію по досягненню 58 років.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 є громадянином України, який відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Згідно наявних матеріалів справи, позивач з 26.04.1986 по 10.11.1988 проживав в зоні гарантованого добровільного відселення с. Паранине Ємільчанського району Житомирської області.

З 15.11.1988 по 15.03.1989 проживав в зоні гарантованого добровільного відселення в с. Латаші Народницького району Житомирської області.

Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач в період з 16.09.1986 по 16.09.1988 працював водієм в автогаражі лісгоспу в Ємільчанському ЛХЗ.

З 24.03.1989 по 27.03.1991 позивач проживав в зоні безумовного (обов`язкового) відселення в смт. Поліське, Київської області.

10.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку на 6 років.

Разом із тим, листом №24/02-15-26/03.12 від 18.06.2019 відповідач відмовив в призначенні позивачу відповідної пенсії. Така відмова мотивована тим, що позивач має право на зниження пенсійного віку лише на 2 роки, а тому набуде право на пенсію по досягненню 58 років.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з частиною третьою статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Статтею 55 Закону визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини 1 статті 55 Закону передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років- зменшення віку передбачено на 4 роки* та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років (абзац 4).

Згідно із приміткою до зазначено пункту, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, аналіз ст. 55 зазначеного Закону свідчить про те, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абз.4 ч.2ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є факт постійного проживання та (або) праці такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 4 роки.

Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за кожний рік проживання/роботи.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, зокрема із трудової книжки та довідок Ємільчанської сільської ради №458 від 24.05.2019 року та довідки Народицької селищної ради № 369 від 23.05.2019 року, позивач проживав (працював) у зоні гарантованого добровільного відселення на територіях радіоактивного забруднення в період з 26.04.1986 р. по 10.11.1988 р. та з 15.11.1989 р. по 15.03.1989 р., що становить 2 роки 10 місяців 16 днів (необхідно 3 роки), що не дає права на зниження пенсійного віку в цій зоні.

Також, згідно довідки виданої КУ ПРР "Поліський районний трудовий архів" № 76 від 23.05.2019 року позивач проживав (працював) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 24.03.1989 р. по 27.03.1991 р., що складає 2 роки 4 дні.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, смт. Поліське Поліського району Київської області відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Таким чином, станом на 01.01.1993 позивач постійно проживав та працював в зоні безумовного відселення 2 роки 4 дні (з 24.03.1989 по 27.03.1991).

З огляду на викладене, позивач має право на зменшення йому пенсійного віку на 2 роки, так як позивач з моменту аварії по 31 липня 1986 року не проживав (працював) в зоні безумовного обов`язкового відселення

В той же час, початкова величина зниження пенсійного віку (4 роки) в даному випадку не застосовується, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт проживання чи/або роботи позивача в смт. Поліське (зоні безумовного (обов`язкового) відселення) з моменту аварії по 31 липня 1986 року.

Суд звертає увагу, що згідно з частиною 2 статті 55 Закону пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Оскільки позивач проживав та працював у різних зонах гарантованого добровільного відселення, то він має право на зменшення пенсійного віку лише за однією з цих підстав.

Водночас, оскільки станом на дату звернення до управління ПФУ права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач не мав, то, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України..

Із наведених вище обставин слідує, що позивач здобуде право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" по досягненню 58 років.

Таким чином, враховуючи те, що на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (10.06.2019) позивачу виповнилось лише 54 роки, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено в призначення йому пенсії за віком.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи положення ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір йому не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Рішення в повному обсязі складено: 13.04.2020р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна