Справа № 320/4254/19
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м.Київ № 320/4254/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання бездіяльності протиправною, та стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області та просить суд:

визнати протиправною бездіяльність по невиплаті грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб та затриманні розрахунку при звільненні;

стягнути компенсацію податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2017 по 31.08.2018 у сумі 30 364,19 грн.;

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 08.08.2018 по день постановлення судового рішення, з розрахунку 729,11 грн за кожен день затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08.08.2018 був звільнений наказом від 03.08.2018 № 533-О з посади у податкової міліції ДФС в запас Збройних Сил України на підставі п. 64 п.п. «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114.

Вказує, що відповідно до вищенаведеного наказу, видано розпорядження виплатити йому грошову компенсацію за невикористані відпустки, відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки", проте відповідачем при здійсненні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні не було вчинено дій, спрямованих на виплату йому рівноцінної та повної компенсації втрат доходів на суму утриманого з його грошового забезпечення податку з доходів фізичних осіб в розмірі 30 364,19 грн.

02.09.2019 до суду надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, з обставин наведених у відзиві.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

03.09.2019 учасники справи у судове засідання для розгляду даної справи не з`явились, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомленні належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 - громадянин України ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Ірпінським МВ управлінням ДМС України в Київській області 24.11.2016; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що позивач 08.08.2018 був звільнений з податкової міліції ДФС в запас Збройних Сил України на підставі п. 64 п.п. «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, що підтверджується наказом від 03.08.2018 № 533-О.

Також цим же наказом було зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки, що становлять 61 добу, відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до довідки про заробітну плату від 04.06.2019 № 1371/10/10-06-05-032 позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 83 440,68 грн, з яких 15 019,31 грн утримано ПДФО.

Також довідкою про заробітну плату від 04.06.2019 № 1372/10/10-06-05-032 підтверджується, що позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 85 249,49 грн, з яких 15 344,88 грн утримано ПДФО.

Проте відповідачем при здійсненні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні не виплачувалась щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (надалі по тесту також - грошова компенсація) визначається положеннями Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (далі - Порядок № 44).

Пунктом 2 Порядку № 44 (у редакції, чинній до 03.06.2017) було визначено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв"язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

У свою чергу, з 03.06.2017 і на даний час вказаний п. 2 Порядку № 44 викладено в наступній редакції, зокрема: грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

За змістом п. 3 - 6 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (надалі по тексту також - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

При цьому, суд враховує те, що вказані правовідносини починаючи з 01.01.2011 врегульовані також Податковим кодексом України (далі ПК України).

Зокрема, у період до 01.01.2017 п. 168.5 ст. 168 ПК України передбачав, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Наведена редакція правової норми ПК України свідчить, що до 01.01.2017 особи рядового і начальницького складу органів податкової міліції були віднесені до відповідної категорії громадян, яким суми податку на доходи фізичних осіб, що утримувалися з їх грошового забезпечення, спрямовувалися на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів.

Така редакція п. 168.5 ст. 168 ПК України до 01.01.2017 відповідала Порядку № 44, в тому числі п. 2 такого Порядку.

У той же час, з 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 №1797-VIII (далі - Закон №1797), п. 168.5 ст. 168 ПК України викладено в новій редакції, а саме: суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, починаючи з 01.01.2017 особи рядового і начальницького складу органів податкової міліції виключені із переліку відповідної категорії громадян, яким суми податку на доходи фізичних осіб, що утримувалися з їх грошового забезпечення, спрямовуються на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Абзацом 9 п. 5 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1797 зобов`язано Кабінет Міністрів України, серед іншого, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Однак, станом на день звільнення позивача зі служби відповідні зміни щодо виключення осіб рядового і начальницького складу органів податкової міліції із переліку відповідної категорії громадян, не внесені до п. 2 Порядку № 44.

Щодо тверджень позивача про застосуванні судом у спірних відносинах положень п. 2 Порядку № 44 та одночасно нової редакції п. 168.5 ст. 168 ПК України, оскільки на його думку будучи колишнім працівником податкової міліції та на нього поширюються гарантії соціального та правового захисту, які передбачені ст. 22 - 23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ та деяких інших осіб та їх соціальний захист», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 2.1 ст. 2 ПК України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Пунктом 5.2 ст. 5 ПК України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до п. 7.3 ст. 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Частиною 3 ст. 7 КАС України визначено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Так, спірні правовідносини врегульовані виключно нормами п. 168.5 ст. 168 ПК України та положеннями Порядку № 44. Отже, оскільки згідно із ієрархією джерел права Закон це нормативно-правовий акт, що має вищу юридичну силу щодо інших актів, які повинні видаватись на основі Закону, для вирішення даної справи слід застосовувати саме п. 168.5 ст. 168 ПК України як правовий акт, положення якого мають вищу юридичну силу по відношенню до п. 2 Порядку №44.

За змістом ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно застосовував положення п. 168.5 ст. 168 ПК України, в редакції Закону № 1797, при нарахуванні і виплаті позивачу грошового забезпечення працівника податкової міліції органів ДФС.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.03.2019 у справі № 820/4516/18.

Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що передбачена п. 168.5 ст. 168 ПК України компенсація утриманої з грошового забезпечення (грошових винагород та інших виплат) суми податку на доходи фізичних осіб здійснюється за рахунок таких сум, тобто законодавцем встановлено особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для наведених у цьому пункту осіб. Тому спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, а саме - ПК України.

У спірний період (з 03.08.2018) встановлені п. 168.5 ст. 168 ПК України особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції. Тому утримані з грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу податкової міліції суми податку на доходи фізичних осіб не підлягали спрямуванню на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Аналіз Порядку № 44 дозволяє дійти висновку, що його приписи не можуть бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки цей Порядок було затверджено на виконання п. 22.7 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та він лише визначає умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб певним категоріям громадян, право на яке було передбачено у вказаному Законі, а у наступному в ПК України.

Не приведення приписів Порядку № 44 у відповідність до внесених Законом України № 1797 від 21.12.2016 та змін до ПК України, в частині виключення певної категорії громадян з переліку осіб, які мають право на компенсацію, не є підставою розглядати цей Порядок як нормативно-правовий акт, який визначає особливості утримання і сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, беручи до уваги наведену правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах та враховуючи встановлені у справі обставини, суд не вбачає порушення в діях відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.