Справа № 380/1177/20
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1177/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.06.2018 по 16.01.2020.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу остаточно 19.06.2018, згідно з наказами від 26.05.2018 та 19.06.2018. Однак при звільненні позивачу не виплачено грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 бездіяльність відповідача визнано протиправною та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2015-2018 років. Відповідач нарахував та виплатив на виконання рішення суду грошову компенсацію позивачу 17.01.2020. З врахуванням того, що ВЧ НОМЕР_1 не було проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , він набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, тобто за період з 19.06.2018 по 16.01.2019, що складає 575 днів. Тому просить суд зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за відповідний період.

Відповідач подав відзив /арк.спр.29-31/, у якому зазначив, що на день звільнення ОСОБА_1 та виключення його зі списків особового складу військової частини не було спору щодо належних та виплачених йому при звільненні сум, здійснений розрахунок та виплачені суми ОСОБА_1 не оскаржувалися. Питання щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки виникло у позивача у жовтні 2019 року, коли він звернувся з відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду, що передував цьому. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум не було спору щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Просив суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, відзиву та долучених письмових доказів, -

в с т а н о в и в :
Наказом начальника 7 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.05.2018 №136-ОС підполковника ОСОБА_1 (П-002680), заступника начальника штабу, звільненого з військової служби у запас за пунктом «и» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 (із застосуванням частини 8) статті 26 Закону. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 26.05.2018. Підстава: наказ начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 30.11.2017 №614-ОС /арк.спр.13/.

Надалі до цього наказу наказом від 19.06.2018 №157-ОС внесено зміни, зокрема, в частині дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу; зазначено вважати датою виключення 19.06.2018 /арк.спр.14/.

01.10.2019 Ягодзінський звернувся з рапортом до Львівського прикордонного загону, просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби /арк.спр.17/.

Однак 02.10.2019 Львівський прикордонний загін листом повідомив ОСОБА_1 про те, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій) не виплачується /арк.спр.17/.

Вважаючи невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Ухвалою судді від 13.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі /арк.спр.16/.

За результатами розгляду справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005847 позов задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2018 року; зобов`язано Львівський прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2018 року /арк.спр.16-21/.

Рішення суду набрало законної сили 10.01.2020 /арк.спр.21/.

17.01.2020 Львівський прикордонний загін виконав рішення суду, нарахував і виплатив ОСОБА_1 кошти в сумі 27358,99 грн. /арк.спр.21, 15/.

Оскільки ця сума мала бути виплачена під час звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду, у якому просить нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Розглядаючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частинами 2, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що позивач звільнений з військової служби у відставку наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 30.11.2017 №614-ОС /арк.спр. 13/, а 19.06.2019 його виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення /арк.спр.14/.

За рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005847 позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 років в сумі 27358,99 грн., що підтверджується випискою АТ КБ Приватбанк» /арк.спр. 15/.

Отже питання виплати позивачу вказаної судом грошової компенсації є у даному випадку вичерпаним.

У межах цієї справи спірним є питання нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2018 по 16.01.2020.

З приводу цього суд керується таким.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Однак відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не врегульовано порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює можливості для зловживання роботодавцем своїми обов`язками.

Водночас норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантування отримання ними всіх виплат у день звільнення та на стимулювання роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником закріплені у ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.2019 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1). В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2).

Згідно з нормами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2).

Також п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи».

Системний аналіз викладених положень дозволяє підсумувати, що підставою для виплати передбаченого ч. 1 ст. 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого ч. 2 ст. 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

З позиції суду незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активний характер у формі звернень до роботодавця, органів з розгляду трудових спорів чи безпосередньо до суду.

Такі дії повинні бути здійснені відразу після виплати цих сум чи після ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки, що могло б свідчити про незгоду працівника та наявність спору щодо розміру належних йому при звільненні сум.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що позивач звільнений (виключений зі списків особового складу) у червні 2018 року, а до суду звернувся у жовтні 2019 року, тобто через 1 рік і 3 місяці після звільнення /арк.спр.13, 14, 16/.

Доказів оскарження позивачем розрахунку і виплати відповідачем належних при звільненні сум суду не надано.

Викладені обставини свідчать, що спір виник через 15 місяців після звільнення, коли позивач звернувся до керівництва військової частини з рапортом щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та отримав відмову.

Тому суд погоджується з позицією відповідача, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми спору щодо їх розміру не було, а відтак підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України немає.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.12.2019 у справі №825/742/16.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та обґрунтованість правової позиції відповідача. Тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у задоволенні позову відмовлено повністю, розподіл судового збору на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в :
1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13.04.2020.

Суддя Кравців О.Р.