Справа № 420/1417/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1417/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні в порядку ст. 262 КАС України) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №210 від « 04» листопада 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно особи без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-365 від 4 листопада 2019 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 210 від 04.11.2019 року.

Наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №210 від 04.11.2019 року, вважаю необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни походження - Палестини.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 21.02.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАСУ).

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження по справі отримано представником ГУ ДМСУ в Одеській області 02.03.2020 року відповідно до розписки про отримання нарочно копії ухвали.

12.03.2020 року за вхід. № 11402/20 через канцелярію суду представником відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Н. Білоконь (за довіреністю) надано відзив на адміністративний позов.

Документи подані представником відповідача у строк, встановлений судом.

Відзив обґрунтовано наступним.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни постійного проживання вказано бажання отримати освіту на території України.

Зі слів позивача, він наразі не бажає повертатися до країни попереднього постійного проживання через загрозу зазнати небезпеки для себе з боку представників угруповання «Хамас», неможливістю належним чином працевлаштуватися та навчатися у випадку повернення на Батьківщину.

За результатами детального вивчення матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято наказ від 29.12.2018 №250 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом щодо оскарження зазначеного рішення ГУ ДМС України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 по справі №420/129/19 відмовлено в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1.

Постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями позивач подав касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду України від 23.07.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за матеріалами особової справи спостерігається, що єдиною причиною виїзду з Палестини на територію України було бажання здобути вищу медичну освіту, а причиною звернення до ГУ ДМС України в Одеській області 11.12.2018 - можливість тимчасово легалізуватись на території України з метою подальшого продовження свого навчання.

Враховуючи викладене, ГУ ДМС України Одеській області вважає, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини (ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили) про відсутність загрози життю та здоров'ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивачки до країни громадянського походження.

17.10.2019 позивач вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи власне звернення виникненням нововиявлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 11.12.2018, та повторне звернення відбулось 17.10.2019, тобто через 2 роки та 7 місяців після потрапляння на територію України.

Цим самим позивач порушив вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, звернення до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось із зволіканнями можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Крім того, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що його виїзд до України був обумовлений не загрозою зазнати переслідування або протиправного ставлення, а бажанням здобуття освіти на території країни, де навчаються його друзі, на що, зокрема, вказує, що позивач вказав саме вищезазначену причину при проведенні відповідних перевірок при прибутті на територію України, виїзд позивача за межі країни попереднього постійного проживання був легальним та санкціонованим палестинською владою.

Отже, доводи позивача є необгрунтованими, безпідставними та спростовуються матеріалами особової справи позивача, де в повній мірі проведено всі процедурні дії, передбачені ст. 7-9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п. 4.1. - 5.2 Правил розгляду та оформлення документів необхідних для вирішення питання міро визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.2011; у повному обсязі досліджено всі обставини справи, а саме: прийнято до розгляду заяву позивача, проведено анкетування та неодноразові інтерв'ю, враховані всі документи та пояснення, надані позивачем, а також і інформацію по країні її походження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

08.03.2017 ОСОБА_1 вибув до Єгипту з м. Рафах (Палестина) до м. Каїр (Єгипет) рейсовим автобусом через пункт пропуску «Маба Рафах», який перетнув легально. В м. Каїр (Єгипет) позивач знаходився транзитом протягом приблизно 12-ти годин.

В подальшому, позивач вибув до України авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально, на підставі проїзного документа Палестинської національної адміністрації та оформленої одноразової візи до України, місце прибуття-міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна) 10.03.2017.

11.12.2018 ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В якості причини звернення позивач зазначив, що наразі не бажає повертатися до країни попереднього постійного проживання через загрозу зазнати небезпеки для себе у зв'язку з небезпекою для життя та блокадою Сектору Гази. Метою прибуття до України є здобуття вищої медичної освіти.

За результатами детального вивчення матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято наказ від 29.12.2018 №250 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом щодо оскарження зазначеного рішення ГУ ДМС України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 по справі №420/129/19 відмовлено в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1. Рішення набрала законної сили 03.06.2019 року.

17.10.2019 ОСОБА_1 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи власне звернення виникненням нововиявлених обставин.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 11.12.2018, та повторне звернення відбулось 17.10.2019, тобто через 2 роки та 7 місяців після потрапляння на територію України.

ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-365 від 4 листопада 2019 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 210 від 04.11.2019 року.

В рамках процедури розгляду заяви від 17.10.2019 із позивачем було проведено анкетування від 29.10.2019, протокол співбесіди від 04.11.2019. До проведення відповідних процедур було залучено перекладачів на установчі дані ОСОБА_2, особу без громадянства, документованого посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту та перекладача на установчі дані ОСОБА_3, гр. Сирії, документованого посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту. Переклад було здійснено з арабської на українську мову, у позивача відсутні претензії стосовно якості та повноти перекладу.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI

Пункт 1 частини 1 статті 1. Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 7 статті 7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свиде- тельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - ана- лизировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66).

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:

- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 04.11.2019; ОС № , арк. 4 протоколу співбесіди від 18.12.2018);

- позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання (арк. 9 анкети від 29.10.2019);

- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження (арк. 14 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- позивач не займався активістською, громадською діяльністю (арк. 7 протоколу співбесіди від 04.11.2019), або протиправною діяльністю (арк. 7 протоколу співбесіди від 04.11.2019) на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), національність та віросповідання позивача є домінуючими в регіоні постійного проживання (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- у позивача не виникало проблем з налагодженням соціальних зв'язків з цивільним населенням на території країни попереднього постійного проживання (арк. 5 протоколу співбесіди від 04.11.2019; ОС № 20180 00221, арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), що створює можливість для адаптації позивача у випадку повернення на територію Палестини;

- позивач не зазнавав особливого дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Палестини (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- під час проживання на території країни попереднього постійного проживання позивач мав можливість вільного періодичного доступу до лікарень, державних та комерційних установ (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною палестинською владою (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- по відношенню до позивача не висувались офіційні обвинувачення на території країни попереднього постійного проживання (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), позивач не притягався до кримінальної відповідальності, по відношенню до нього не застосовувались заходи адміністративного примусу на території країни походження (арк. 9 анкети від 29.10.2019; арк. 14 протоколу співбесіди від 04.11.2019), у позивача не виникало проблем з оформленням проїзного документа (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), що вказує на відсутність жодних проблем або конфліктів з палестинською владою, можливістю налагодження належних соціальних зв'язків на території країни походження;

- позивач мав можливість безперешкодного вступу та подальшого навчання у вищих навчальних закладах на території країни попереднього постійного проживання (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

- позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 9 анкети від 29.10.2019; ОС № 20180 00221, арк. 4 анкети від 11.12.2018);

- позивач особисто та безперешкодно звертався до відповідних представництв на території країни попереднього постійного проживання з метою оформлення необхідних для виїзду до України документів, безперешкодно перетнув контрольний пункт пропуску (арк. 7 анкети від 29.10.2019).

Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_1 щодо загрози зазнання переслідування або протиправного ставлення, що вказує на цілковиту необґрунтованість висловлених ним побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Також, на території України не проживають близькі родичі позивача, також вони не проживають на території інших країн. Натомість на території Палестини залишились проживати наступні близькі родичі позивача:

ОСОБА_4 - батько, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), продавець продуктів у крамниці.

ОСОБА_5 - матір, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), не працює, домогосподарка.

ОСОБА_6 - брат, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), допомагає за роботою батька.

ОСОБА_7 - сестра, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), одружена, не працює, навчається англійській мові в Університеті «Аль-Оттс».

ОСОБА_8 - сестра, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), навчається в школі «Аль-Аехар».

ОСОБА_9 - брат, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), навчається в школі «Абу Жаффар Аль-Мансур».

ОСОБА_10 - брат, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), навчається в школі «Абу Жаффар Аль-Мансур».

ОСОБА_11 - сестра, проживає в м. Бейт Лахія (Сектор Газа, Палестинські території), проживає з батьками, поки що не навчається.

Згідно матеріалів особової справи позивача, близькі родичі, які наразі залишились проживати на території країни походження, забезпечені всіма необхідними потребами та комунікаціями на території Палестини (арк. 10 протоколу співбесіди від 04.11.2019), молодші брати та сестри позивача мають можливість безперешкодно відвідувати школи на території країни походження (арк. 10 протоколу співбесіди від 04.11.2019), відповідні освітні заклади наразі продовжують безперешкодно функціонувати (арк. 11 протоколу співбесіди від 04.11.2019), сестра позивача на ім'я ОСОБА_7 планує в подальшому стати вчителем англійської мови на території Палестини (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), що вказує на наявність відповідних можливостей, батько та рідний брат позивача на ім'я ОСОБА_6 мають можливість та продовжують працювати на території Палестини (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), прибутку вистачає для забезпечення всіх базових потреб родини та надання сприяння у проживанні позивача на території України (арк. 10 протоколу співбесіди від 04.11.2019; ОС № , арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), позивач та його родина мають можливість безперешкодного користування всіма необхідними державними послугами та сервісами на території Палестини (ОС № , арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), крамниця батька наразі продовжує вже протягом 11-ти років безперешкодно функціонувати (арк. 9-10 протоколу співбесіди від 04.11.2019), близькі родичі позивача наразі не зазнають елементів кримінального переслідування (арк. 11 протоколу співбесіди від 04.11.2019), позивач стверджує, що його близькі родичі не зазнавали жодних переслідувань після його виїзду (ОС № 20180 00221, арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), що, вказує на відсутність конкретних прикладів переслідування, утисків та/або дискримінації по відношенню до близьких родичів позивача з босу будь-яких офіційних або антиурядових агентів. Зазначене свідчить про відсутність вжитих жодних дискримінаційних актів по відношенню до близьких родичів позивача, які б мали суттєвий характер та містили б ознаки переслідування, що, в свою чергу, вказує на відсутність безпосередньої загрози для нього у випадку його повернення на територію країни попереднього постійного проживання. Додатково, на вищезазначене вказує обставина, у відповідності до якої позивач стверджує, що по відношенню до нього не існує офіційної заборони на працевлаштування на території країни походження (арк. 14 протоколу співбесіди від 04.11.2019), що надає йому можливість для подальшого облаштування власного проживання на території Палестини.

В якості причини небажання власного повернення на територію країни попереднього постійного проживання позивач повідомляє тимчасову неможливість доступу на відповідну територію через закриття контрольних пунктів пропуску, складнощі у можливостях подальшого виїзду за межі країни попереднього постійного проживання з метою отримання освіти (ОС № , арк. 4 анкети від 11.12.2018). При цьому, позивач стверджує, що особисто у нього не буде виникати жодних проблем у випадку повернення до Сектору Газа (ОС № , арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

У відповідності до рекомендацій та аналітичних документів з питань набуття міжнародного захисту, до обов'язків особи, яка звернулась із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в тому числі відноситься надання аргументованої та правдоподібної інформації, документальних підтверджень стосовно історії власного переслідування:

Джерело: http://www.nordiclife.org/ https://www.refworld.org.ru/docid/53 71597c4.html (додаток № 2 до висновку).

У відповідності до керівництва УВКБ ООН від 01.12.2013 року з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, обов'язок надання всіх необхідних доказів для обгрунтовання звернення покладається на заявника, співробітник міграційної служби проводить аналіз наданої доказової бази, її співставлення з об'єктивними обставинами задля прийняття обґрунтованого рішення:

Джерело: https://www.refworld.org.ru/docid/537f597c4.html (додаток № 3 до висновку).

Водночас, незважаючи на висловлені запевнення (арк. 8 протоколу співбесіди від 04.11.2019) позивачем не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області повістки, виклики або будь-які інші документальні докази повідомленій обставині можливості власного вербування до лав «Хамас».

Натомість, в твердженнях позивача з приводу обставини можливого рекрутування до лав угруповання «Хамас» міститься низка розбіжностей та суперечностей, що вказують на те, що позивач лише використовує вигадану легенду переслідування задля обґрунтування мотивів власного повторного звернення до ГУ ДМС України в Одеській області, що суттєво знижує рівень довіри до його заяви в цілому:

так, під час процедури проведення анкетування від 29.10.2019 позивач стверджує, що у відповідності до надісланих йому повісток з боку представників угруповання «Хамас», його б мали забрати хлопці, які б мали тренувати його для подальшого проходження служби у лавах вищевказаного збройного формування (арк. 8 анкети від 29.10.2019). Натомість, під час подальшого проведення процедури протоколу співбесіди від 04.11.2019 позивач стверджує, що у вказаних повістках зазначалось, що заявник сам має відвідати представництво відповідної організації у регіоні постійного проживання, у випадку неявки до філіалу відповідної організації на нього буде очікувати покарання (арк. 12 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

під час проведення процедури анкетування від 29.10.2019 позивач вказує, що всього він отримував чотири повістки щодо необхідності з'явлення до їх представництва (арк. 8-9 анкети від 29.10.2019). При цьому, позивач вказує, що всі чотири повістки він отримав в серпні 2014 року, за першою повісткою він особисто прийшов до офісу організації «Хамас», де йому було виписано штраф за несвоєчасне з'явлення до відповідного представництва, за другою-третьою повісткою позивач не приходив до представників «Хамасу», після самостійного з'явлення до відповідного представництва за четвертою повісткою, представники «Хамасу» чіпали позивача руками (арк. 8-9 анкети від 29.10.2019).

Натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 04.11.2019 позивач повідомляє іншу інформацію. Так, він вказує, що представники угруповання «Хамас» надіслали лише три повістки, одну з повісток він отримав у серпні 2014 року, дати надходження інших повісток у 2014 році він точно зазначити не може (арк. 12 протоколу співбесіди від 04.11.2019) всупереч твердженням, повідомленим під час проведення процедури анкетування позивач повідомляє, що з'явився до відповідного представництва «Хамас» в регіоні постійного проживання лише за третьою повісткою, при цьому вказуючи на те, що його примусово доставили до відповідного представництва (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019).

Стосовно зазначеної обставини позивач стверджує, що дорогою до відповідного представництва «Хамас» в регіоні постійного проживання на нього здійснювався моральний тиск (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019), при цьому, під час цієї ж процедури плутаючись у власних твердженнях, вказуючи, що всього він отримував чотири виклики від представників незаконного формування «Хамас», його було насильно доставлено до місцевого відділку «Хамас» лише після відмови з'явитися за четвертим викликом, по дорозі до представництва вказаного формування його злегка побили (арк. 7 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

при цьому, позивач систематично повідомляє різні причини викликів до відповідного незаконного формування: так, під час процедури проведення анкетування від 29.10.2019 позивач вказує, що його прагнули примусово рекрутувати для прийняття участі у військових діях на стороні відповідної організації (арк. 8 анкети від 29.10.2019), при цьому, в подальшому то стверджуючи, що його вмовляли приєднатися до лав організації «Хамас» (арк. 7, 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019), то стверджуючи, що з боку представників відповідного угруповання позивачу була запропонована співпраця (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019), то взагалі вказуючи, що йому невідома мета здійснених на його ім'я викликів (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019). Водночас, в цьому ж протоколі позивач стверджує, що в нібито надісланих на його адресу повістках вказувалось лише на необхідність його з'явлення до відповідного офісу «Хамас», можливість покарання у випадку нез'явлення (арк. 12 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

при цьому, позивач систематично плутається у повідомленій інформації стосовно характеру та методу здійснених викликів до представництва відповідної організації. Так, під час проведення процедури анкетування від 29.10.2019 позивач зазначає, що відповідні повістки щодо необхідності з'явлення до представництва угруповання «Хамас» передавали його батькам люди на військовому автомобілі (арк. 8 анкети від 29.10.2019), натомість, в подальшому, під час проведення протоколу співбесіди то стверджуючи, що до нього викликали слідчих, які запевняли його вступити до лав угруповання «Хамас» під час проведення допитів (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.11.2019), то вказуючи, що його особисто три рази викликали для проведення допитів (арк. 11 протоколу співбесіди від 04.11.2019), то стверджуючи, що відповідні повістки щодо необхідності з'явлення до представництва «Хамас» передавали його батькам (арк. 12 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

позивач також надає плутані твердження стосовно здійснених представниками «Хамасу» спроб його примусового переміщення до лав відповідної організації. Так, спочатку позивач стверджує, що представники відповідної організації могли приїжджати на автомобілі за місцем його навчання, помістити позивача до автомобілю, привезти де представництва організації «Хамас», де він міг перебувати до вечора (арк. 8 протоколу співбесіди від 04.11.2019), натомість, в подальшому стверджуючи, що представники вищевказаного угруповання не могли забрати ного зі школи, оскільки вони приходили під час проведення занять (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019);

додатково, позивач надає плутані твердження стосовно місця, куди його викликали представники «Хамасу» для проведення відповідних заходів. Так, під час процедури проведення анкетування від 29.10.2019 позивач стверджує, що його викликали до офісу організації «Хамас» у м. Бейт-Лахія (Палестинські території) (арк. 8 анкети від 29.10.2019). Натомість, під час проведення протокол)' співбесіди від 04.11.2019 позивач то стверджує, що він мав би підійти до обласного центру та центрального відділку організації «Хамас» на території Палестини, то вказуючи, що він мав би підійти до центру поліції та безпеки «Хамас» (арк. 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019).

На цілковиту необгрунтованість відповідного елементу, його визнану неправдоподібність додатково вказують обставини, у відповідності до яких незважаючи на висловлену позивачем відмову від співпраці з представниками незаконного угруповання «Хамас» (арк. 8 анкети від 29.10.2019), особисте з'явлення до представництв зазначеного угруповання (арк. 8 анкети від 29.10.2019; арк. 11 протоколу співбесіди від 04.11.2019), за матеріалами особової справи станом на листопад 2019 року, відсутня інформація стосовно спроб його безпосереднього рекрутування до лав зазначеного формування, він продовжував безперешкодно проживати на території Палестини з моменту отримання останньої повістки у 2014 році до моменту виїзду за межі країни попереднього постійного проживання у 2017 році, при цьому, ані він, ані його близькі родичі не приймали спроб до переховування, не змінювали місце власного проживання на території Палестини (арк. 1 анкети від 29.10.2019; арк. 9, 13 протоколу співбесіди від 04.11.2019; ОС № , арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018), при цьому маючи можливість вільного виїзду до м. Рамалла з метою оформлення проїзного документа (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.11.2019), по відношенню до позивача не надходило конкретних погроз від представників радикального угруповання «Хамас» після його прибуття на територію України, за останній період часу ніхто не цікавився місцем перебування позивача на території країни попереднього постійного проживання. Натомість, близькі родичі позивача, які залишились проживати на території Палестини ніколи не були причетні до обставин спроб примусового рекрутування до лав антиурядових угруповань на території Палестини (арк. 12-13 протоколу співбесіди від 04.11.2019). На сумнівність повідомленої позивачем загрози стосовно можливості власного примусового рекрутування до лав «Хамас» додатково вказує обставина відсутності передбаченої законодавством відповідної процедури (арк. 15 протоколу співбесіди від 04.11.2019), позивач невійськовозобов'язаний та чи має проходити військову службу (арк. 9 анкети від 29.10.2019).

Крім того, аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 13 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Так, кожна із заяв шукачів захисту повинна бути розглянута в індивідуальному порядку:

Джерело: http://www.nordiclife.org/ (додаток № 4 до висновку).

Слід зазначити, що позивач не може виокремити чіткі обставини, які можуть створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни попереднього постійного проживання, враховуючи відсутність жодної підтвердженої загрози.

Так, позивач вказує, що по відношенню до нього не може бути застосовано вирок про смертну кару у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.11.2019). Натомість, за результатами ретельного дослідження матеріалів особової справи позивача, проведеного аналізу та співставлення станом на листопад 2019 року неможливо визначити обставини, які б вказували на можливість застосування по відношенню до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину.

Водночас, позивач обґрунтовує неможливість свого повернення на територію Палестини обставиною нестабільної соціально-політичної ситуації на території країни попереднього постійного проживання (арк. 5 протоколу співбесіди від 04.11.2019).

Відповідно до проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не навів доказів, переконливих усних тверджень та обґрунтувань неможливості власного повернення на територію країни походження у зв'язку з конфліктом на території Палестини.

Слід зазначити, що загальна нестабільна соціально-політична ситуація, яка склалась внаслідок конфлікту на території Палестини не є автоматичною підставою для визнання осіб, які звернулись із відповідними заявами біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Так, у відповідності до рекомендацій УВКБ ООН з питань процедури розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, першочергову увагу необхідно надавати особистим твердженням заявників, а не загальній інформації за країною походження:

Джерело: https://www.refworld.org.ru/docid/537f597c4.html (додаток № 5 до висновку).

Натомість, наступні елементи додатково вказують на відсутність у зверненні позивача підстав для подальшого розгляду його заяви у контексті можливості визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованість побоювань його повернення на територію Палестини у зв'язку з конфліктом на території країни походження:

- ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території Палестини (ОС № , арк. 4 протоколу співбесіди від 18.12.2018);

- позивач та його родина мають можливість безперешкодного користування всіма необхідними державними послугами та сервісами на території Палестини (ОС № 20180 00221, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), забезпечені базовими послугами та комунікаціями (ОС № 20180 00221, арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018);

- позивач мав можливість вільного переміщення рідним районом на території Палестини (ОС № , арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018);

- на території країни попереднього постійного проживання у родини позивача залишився будинок та крамниця (ОС № , арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018; арк. 5 протоколу співбесіди від 04.11.2019), що вказує на наявність належних засобів для існування у випадку повернення заявника на Батьківщину;

- ані позивач, ані його близькі родичі безпосередньо не постраждали від внутрішнього конфлікту на території Палестини (арк. 14 протоколу співбесіди від 04.11.2019), не приймали участь у військових діях (ОС№ , арк. 5-6 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018). При цьому, позивач вказує лише на періодичний та непостійний характер конфлікту на території регіону постійного проживання (ОС № , арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), що вказує на відсутність суттєвого впливу зазначеної обставини на подальше проживання позивача на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач вказує на наявність можливості добровільного повернення на територію країни походження (ОС № , арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018), висловлює бажання повернення на територію країни попереднього постійного проживання після закінчення навчання на території України (ОС № , арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018);

- ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до інцидентів з примусовим виселенням або переміщенням на території Палестини (ОС № , арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018);

- позивач наразі має можливість підтримувати регулярні контакти зі своїми близькими родичами, які залишились проживати на території країни попереднього постійного проживання (ОС № 20 і8000221, арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018), близькі родичі позивача залишились безперешкодно проживати на території країни походження, продовжують працювати та належним чином забезпечувати родину (ОС № , арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018), не зазнають підтверджених проблем на цей період часу (ОС № 20180 00221, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні попереднього постійного проживання через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обгрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

У відповідності до інформації за країною походження, спостерігаються позитивні тенденції щодо перспектив встановлення миру на території Палестини, покращенню взаємовідносин між представниками «Хамас» та центральною владою.

Перспективи мирного урегулювання конфлікту обумовлюють зростаючу кількість осіб, які добровільно відвідують Палестинські території.

Відзначається успішна діяльність міжнародних інституцій стосовно покращення гуманітарної ситуації на території Палестини, укріплення інфраструктури.

Також, спостерігається проведення міжнародних перемовин з метою досягнення сталого та мирного розвитку Палестини.

Разом з тим, звернення позивача за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями після прибуття на територію України додатково вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання, звернення обумовлене лише бажанням тимчасової легалізації власного положення на території України, що додатково неодноразово підтверджується твердженнями позивача на час проведених з ним відповідних процедур (ОС № , арк. 2, 4-6 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018; арк. 8 анкети від 29.10.2019; арк. 8, 15 протоколу співбесіди від 04.11.2019).

Враховуючи обставину проживання у позивача знайомих на території України, (арк. 5 протоколу співбесіди від 04.11.2019), які могли надати йому інформацію стосовно можливого звернення, позивач мав можливість своєчасного звернення до профільного підрозділу ДМС у випадку реальності загрози зазнати переслідувань при поверненні на Батьківщину.

За результатами розгляду звернення позивача від 17.10.2019 не виявлено принципово нових елементів переслідування окрім тих, за якими позивачу вже було відмовлено як ГУ ДМС України в Одеській області, так і судовими інстанціями, що додатково вказує на необгрунтованість клопотання позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»:

Назва документу: Керівництво УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Зміст: 62. Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными ши иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем.

Крім того, суд звертає увагу, що шукач захисту звернувся до територіального підрозділу ДМС із зволіканнями, після того, як уже фактично перебував на території України 1 місяць та 8 днів, що з огляду на об'єктивну можливість здійснення такого звернення без зволікань, свідчить про незацікавленість шукача захисту в набутті міжнародного захисту в Україні.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Інформацією по країні походження заявника можливо підтвердити, що керівництво Того приймає суттєві кроки для полегшення життя власних громадян, проводить реформи для подальшого поступового розвитку країни.

З огляду на вищевикладене, вказані обставини характеризують позивача як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН, у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Таким чином факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону № 3671.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, а відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Отже, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину його виїзду з Палестини з позиції визнання біженцем на території України, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза його межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В свою чергу, можливо також підтвердити відсутність умов, які можутьбути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3. 14 Європейської конвенції прозахист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» від 2011 року, через відсутність доведених Фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обгрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

З огляду на вищевикладене, вказані обставини характеризують позивача як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН, у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування в країні походження за релігійними поглядами, а також те, що йому може бути спричинено шкоду, що принижує гідність.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Судом встановлено, що висновки відповідача об'єктивні, обґрунтовані та підтверджені зібраними матеріалами по справі.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторін процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241,242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним рішення та його скасування - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1, телефон: НОМЕР_1Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, телефон: , E-mail: )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.