Справа № 160/9437/19
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 160/9437/19
(суддя Озерянська С.І., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі №160/9437/19 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 вересня 2019 року звернувся до суду з позовом Дніпровської міської ради, згідно з яким просить зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,010 га, по фактичному розміщенні гаража НОМЕР_1 /№ 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно/ у ГК Яструб по вулиці М. Руденко згідно ч.6 ст.118 Земельного Кодексу України.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником гаражу розміщеного у гаражному кооперативі «Яструб». 20.02.2019 року позивач звернувся до Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під гаражом, однак рішенням Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 20.03.2019 року № 8/7-1003 йому було відмовлено, із посиланням на необхідність цілісності ГК « Яструб ». Вказану відмову позивач вважає протиправною.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.02.2019 року № 36/726 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та зобов`язав Дніпровську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2019 року № 36/726 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, враховуючи висновки суду. В іншій частині у задоволенні позову - відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що у межах спірних правовідносин саме Дніпровська міська рада повинна була розглянути заяву позивача і прийняти відповідне рішення на засіданні. Доказів, які б свідчили про розгляд заяви позивача від 20.02.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, саме - Дніпровською міською радою та прийняття нею відповідного рішення, відповідачем не надано. Відсутність рішення Дніпровської міської ради про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. При цьому, суд першої інстанції зробив висновок про передчасність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції (т.2 а.с.88-91).

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що прийняте рішення погіршує його становище, оскільки незрозуміло де саме і як позивач повинен звернутися до Дніпровської міської ради, враховуючи те, що він був і на пленарному засіданні і у Департаменті по роботі з активами і у Департаменті з правового забезпечення і у ЦНАП ДМР. Зазначає про заперечення відповідача щодо позовних вимог без надання доказів, що стало підставою для неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в діях відповідача відсутня бездіяльність щодо не розгляду поданого позивачем клопотання, оскільки Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради не здійснювалась підготовка відповідного проекта, який в подальшому б виносився на розгляд сесії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 20.02.2019 року позивач звернувся до Дніпровської міської ради із заявою вх. № 36/726 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Яструб» .

За результатами розгляду заяви позивача Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради листом від 20.03.2019 року № 8/7-1003 повідомив позивача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою (т.1 а.с.148).

В обґрунтування такої відмови зазначено, що гараж знаходиться у боксі, має загальний фундамент або стіни з іншими гаражами, є невід`ємною частиною майна гаражного кооперативу і земля під ним не підлягає окремій приватизації або розділу. Зобов`язання відповідача надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельної ділянки по фактичному розміщенні гаража є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом «б» частини 1 статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною 2 статті 118 Земельного кодексу України, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В свою чергу статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Тобто, за результатами розгляду питань регулювання земельних відносин місцевою радою приймаються відповідні рішення, прийняті на сесії місцевої ради та рішення виконавчого комітету.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву ОСОБА_1 від 20.02.2019 року вх. № 36/726 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою по фактичному розміщенню гаража № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Яструб» , було розглянуто Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради про що позивача повідомслено листом від 20.03.2019 року № 8/7-1003 щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Доказів, які б свідчили про розгляд заяви позивача від 20.02.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, саме - Дніпровською міською радою та прийняття нею відповідного рішення, відповідачем не надано.

Враховуючи те, що ні Земельний кодекс України, ні інші закони не передбачають делегування повноваження по розпорядженню земельними ділянками департаментам міської ради, та враховуючи відсутність рішення Дніпровської міської ради про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності бездіяльності з боку Дніпровської міської ради, яка полягає у не розгляді заяви від 20.02.2019 року вх. № 36/726 поданої позивачем.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що в діях відповідача відсутня бездіяльність щодо не розгляду поданого позивачем клопотання у зв`язку з не підготовкою Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради відповідного проекта, який в подальшому б виносився на розгляд сесії, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи фактично зводяться до неналежної організації роботи відповідача та його департаменту, проте така організація роботи не звільняє Дніпровську міську раду від обов`язків покладених на неї законом та не може бути підставою для не розгляду поданої позивачем заяви.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що прийняте судом першої інстанції рішення погіршує його становище у зв`язку з тим, що йому не незрозуміло обставини звернення до Дніпровської міської ради, оскільки предметом спору у цій справі є зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою на підставі вже поданої позивачем заяви від 20.02.2019 року вх. № 36/726.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачу наступне.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Системний аналіз положень статті 2 КАС України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, дає можливість дійти висновку, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Зі змісту рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R/80/2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Слід зазначити, що з приписів норм діючого права є неприпустимим підміна судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями.

На цій підставі суд перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Враховуючи те, що відповідачем не було прийнято рішення у відповідності до вимог закону щодо розгляду поданої позивачем заяви від 20.02.2019 року вх. № 36/726, а суд не є органом уповноваженим на розгляд такої заяви, судом першої інстанції було обрано найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права - зобов`язано розглянути відповідну заяву позивача.

Покладення на відповідача обов`язку надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за відсутністю рішення відповідача по суті цього питання є втручанням у дискреційні повноваження Дніпровської міської ради.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що заперечення відповідача без надання доказів стало підставою для неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, оскільки позивач не зазначає яких саме доказів, та яким чином вони вплинули на правильність рішення суду першої інстанції. При цьому, суд зазначає, що обов`язок щодо доведення тих обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення особи у відповідності до положень статті 77 КАС України покладено на таку особу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, інші аргументи наведені позивачем в апеляційній скарзі фактично зводяться до загального, а саме порушення прав позивача яке полягає у не наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте враховуючи те, що судовим рішенням у цій справі надано необхідне та достатнє обґрунтування щодо спірних відносин, при цьому суд дослідив усі основні питання віднесені на його розгляд, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції зроблені за результатами розгляду цієї справи.

В межах розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції враховує положення частини 1 статті 303 КАС України згідно з якою особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, інакше суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Враховуючи дату отримання скаржником копії повного судового рішення, що оскаржується - 23.01.2020 року та встановлений судом строк на усунення недоліків апеляційної скарги (т.2 а.с.50), суд апеляційної інстанції враховуючи положення частини 1 статті 303 КАС України зробив висновок про наявність у Цвєткова О.В. встановленого законом права на доповнення чи зміну апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у строк до 02.03.2020 року, включно, як наслідок отримані судом після 02.03.2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 із доповненнями чи змінами на це рішення судом апеляційної інстанції не враховуються.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дніпровської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі №160/9437/19 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко