Справа № 380/1102/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1102/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коморного О.І.

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю:

позивач не прибув

представник відповідача не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою у якій містяться вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо непроведення розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 у день виключення із списків частини (11.03.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18651,36 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят одна грн 36 коп.) гривень;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивача наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України по стройовій частині від 11 березня 2019 року №54 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення знято з усіх видів з 11 березня 2019 року. На момент виключення зі списків особового складу позивачеві не виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. З метою встановити розмір відповідної компенсації, яка підлягає виплаті, а також отримати останню, позивач звертався до відповідача із відповідною заявою. За результатами звернення позивачеві видано довідку №26 від 08.04.2019 року, згідно з якою вартість речового забезпечення, що належить до видачі становить 18 651, 36 грн. Таким чином, на день звільнення позивача з військової служби, з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно. Така виплата не проведена і станом на момент подання позовної заяви до суду з мотивів відсутності коштів для такої виплати. Позивач вважає відповідну бездіяльність відповідача протиправною, а тому просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо непроведення розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 у день виключення із списків частини (11.03.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18651,36 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят одна грн 36 коп.) гривень; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації.

Ухвалою від 10.02.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

28.02.2020 до суду надійшла від позивача заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо непроведения розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) у день виключення із списків частини (11.03.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18651,36 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят одна грн, 36 коп.) гривень.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 1156,00 грн в день.

Від відповідача 06.03.2020 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Зазначає, що порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України визначено, "Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам" затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 за № 200, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05 квітня 2018 р. за № 405/31857 (далі - Інструкція). В пункті 11 Інструкції зазначено, що роз`яснення підпорядкованим військовим частинам з питань грошового забезпечення військовослужбовців надаються фінансово-економічним управлінням Головного управління Національної гвардії України та іншими посадовими особами в межах їх компетенції відповідно до чинного законодавства України. Пунктом 12 Інструкції вказано, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених кошторисом військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Просить суд звернути увагу на те, що головним розпорядником коштів є Головне управління Національної гвардії України. Зазначає, що згідно ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Стверджує, що у даному випадку відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Тому покликання позивача на ст. 116-117 КЗпП України, є безпідставними.

Оскільки від відповідача 13.03.2020 надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, судом ухвалою від 18.03.2020 призначено у справі судове засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Від позивача 30.03.2020 надійшла відповідь на відзив у якій позивач заперечує проти пропуску строку звернення до суду та доводів відповідача про безпідставність позовних вимог.

Сторони у судове засідання не прибули, однак наслідки неявки не перешкоджають розгляду справи по суті відповідно до ст. 205 КАС України.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України по стройовій частині від 11 березня 2019 року №54 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення знято з усіх видів з 11 березня 2019 року (а.с.8).

Відповідно до довідки №26 від 08.04.2019 вартість речового майна, що належить до видачі позивачеві становить 18651,36 грн.

З метою отримання вказаної грошової компенсації позивач звернувся до відповідача із заявою від 09.01.2020 (а.с.24), однак відповідач за наслідками її розгляду листом від 12.02.2020 (а.с.31) повідомив позивача, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно буде здійснена після надходження коштів призначених для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, про що позивача буде повідомлено додатково.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим.

Такий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2019 року (Справа N 2-а-3097/2007 Провадження N 11-695апп18), де Велика Палата Верховного Суду вважає, що є підстави відступити від викладеного у постанові від 13 червня 2018 року в справі N 161/13250/17 правового висновку, про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.

У п.28 Постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18 Суд касаційної інстанції вказав, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення у разі звільнення з військової служби, а не, наприклад, при звільненні з військової служби, дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення у разі звільнення з військової служби, а не, наприклад, при звільненні з військової служби, дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки позивач отримав на свою заяву від 09.01.2020 про виплату грошової компенсації відповідь від 12.02.2020 (а.с.31) строк звернення до суду позивачем не пропущений

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 (далі Закон № 2011).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ст. 9-1 Закону України №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

З відповіді відповідача від 12.02.2020 за результатами розгляду звернення позивача (а.с.31), відповідач не заперечує права позивача на одержання грошової компенсації за неотримане речове майно, однак зазначає, що виплата буде здійснена після надходження коштів призначених для виплати грошової компенсації.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі Сук проти України (Заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі Кечко проти України (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі N 21-399во10, від 07.12.2012 у справі N 21-977во10, від 03.12.2010 у справі N 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 N 5-рп/2002, від 17.03.2004 N 7-рп/2004, від 01.12.2004 N 20-рп/2004, від 09.07.2007 N 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин справи суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 у день виключення із списків частини грошової компенсації за неотримане речове майно, відтак вимога зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18651,36 грн підлягає задоволенню.

Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Службі безпеки України.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, а тому суд відхиляє заперечення відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Посилання відповідача на неможливість застосування норм трудового законодавства є безпідставними, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд вказує про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення позивача зі служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Водночас, стосовно вимоги позивача стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 1156,00 грн в день, то така вимога на переконання суду задоволенню не підлягає.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Тому, суд звертає увагу позивача, що його вимога стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 1156,00 грн в день, є передчасною та, відповідно, не може бути задоволена судом.

На користь даного висновку апеляційного суду свідчить і неодноразово висловлена правова позиція Верховного Суду у справах щодо аналогічного предмета спору.

Так, при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, а також постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18) про необхідність прийняття до уваги таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 806/2473/18, від 24 липня 2019 року по справі № 805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 662/1626/17, від 17 січня 2019 року по справі № 2-1579/11.

Оскільки на час розгляду справи судом відповідачем не виплачена грошова компенсація то для стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Верховний Суд у Постанові від 04 липня 2019 року справа №821/2/18 адміністративне провадження №К/9901/55500/18, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82857150) зазначив, що відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене статтею 9-1 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Суд звертає увагу позивача, що у вказаній постанові Верховний Суд вказав, що дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.

Оскільки відповідачем компенсація не виплачена, то позивачем сформульовано вимогу щодо захисту ще не порушеного права по день виплати компенсації, із розрахунку 1156,00 грн в день

Разом з тим, КАС України передбачає можливість захисту тільки вже порушеного права (частина 1 статті 2, частина 1 статті 5 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно, а відтак позовні вимоги підлягають в цій частині задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати під час звернення до суду із даним позовом.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

у х в а л и в :
1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 у день виключення із списків частини грошової компенсації за неотримане речове майно.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18651,36 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят одна грн, 36 коп.) гривень.

4. У задоволенні вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.03.2019 по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 1156,00 грн в день відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 09.04.2020.

Суддя Коморний О.І.