Справа № 826/13519/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року м. Київ № 826/13519/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі також - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 27.04.2018 року №73385-1305-2659, винесене Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що 27.04.2018 року відповідачем без достатньої правової підстави, посилаючись на норми статті 286 Податкового кодексу України, сформовано податкове повідомлення-рішення № 73385-1305-2659, яким визначено позивачу суму податкового зобов`язання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб 18010700» за 2018 рік на суму 12 164,89 грн. за місцем знаходження об`єктів оподаткування, а саме двох нежитлових приміщень площами - 36,30 кв.м. та 52,80 кв. м., що розташовані у житловому будинку АДРЕСА_1 та належать позивачу на праві приватної власності на підставі цивільно-правових угод.

Так, позивачем зазначено, що із змісту витягу, на підставі якого контролюючим органом обчислено земельний податок, не являється за можливе встановити правильність визначення площі земельної ділянки, з якої проведено розрахунок грошових зобов`язань у відповідному розмірі, зокрема, немає даних щодо площі прибудинкової території на якій розташований будинок, площі самого будинку, немає даних щодо площі приміщень зазначеного будинку у співвідношенні до кількості співвласників, що не дає можливості перевірити пропорційність формул нарахування, а отже дотримання відповідачем вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України, що, на його думку, унеможливлює перевірку правильності визначення позивачу суми грошового зобов`язання, зазначеної у податковому повідомленні - рішенні.

Також, позивач звертає увагу, що відповідачем не надано жодного документального підтвердження, що інформація, яка використана під час розрахунку, відповідає даним, які містяться в державному земельному кадастрі.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Через канцелярію суду 20.09.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з огляду на те, що розрахунок податку проведено з урахуванням витягу з технічної документації №Н-00775/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки, виданого Головним управлінням земельних ресурсів від 20.08.2009 року №201, відповідно до якого, площа земельної ділянки яка припадає на викуплене нежитлове приміщення становить 149,69 кв.м.

Таким чином, відповідачем здійснено розрахунок податку на 2018 рік: 149,69 кв.м. х 1427, 84 х 2,5 х 1,2 х 1,249 х 1, 433 х 1, 06 х 1 х 1% = 12164, 89 грн., де:

149, 69 кв.м. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно з рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 року №23/23, введено в дію з 01.07.2015 року (згідно з рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565);

1427,84 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 року № 23/23, введено в дію з 01.07.2015 року (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565);

2,5 - коефіцієнт на функціональне використання землі витягу з технічної документації № Н-00775/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 20.08.2009 року № 201;

1,2 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно витягу з технічної документації №Н-00775/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 20.08.2009 № 201;

1% - ставка податку на землю відповідно до пп. 5.3.3.28 рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 Податкового кодексу України;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22- 201/2-16 та ст. 289 Податкового кодексу України;

1, 06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-16 та ст. 289 Податкового кодексу України;

1 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки (ст. 289, п. 9 підрозділу 6 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України).

Крім того, відповідачем зазначено, що при адмініструванні плати за землю контролюючий орган керувався витягом з бази даних КП «Кадастр» станом на 30.01.2018 року, наданого Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в електронному вигляді, згідно з яким позивача внесено до переліку користувачів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки 91:145:0033.

Враховуючи викладене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Через канцелярію суду 01.10.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому проти тверджень, викладених відповідачем у відзиві заперечує з огляду на те, що податковий орган має керуватися відомостями з Державного земельного кадастру, а не міського земельного кадастру.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до договорів купівлі-продажу нежилих приміщень: від 07.11.2008 року та від 15.01.2008 року ОСОБА_1 є співвласником нежилих приміщень: за №1 по №5 групи приміщень №34а, загальною площею 36,30 квадратних метрів та за №1 по №4 групи приміщень №34 (в літ. А), загальною площею 52,80 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Головним управлінням ДФС у м. Києві 27.04.2018 року сформовано податкове повідомлення - рішення №73385-1305-2659, в якому визначено суму податкового зобов`язання по податку на землю громадянину ОСОБА_1 на суму 12 164, 89 грн., яке отримано позивачем поштовим зв`язком особисто 03.06.2018 року.

Вважаючи рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до статті 206 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (із змінами і доповненнями) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі також - ПК України) (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 ПК України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

Отже, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Крім того, відповідно до пункту 286.6 статті 286 ПК України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу нежилих приміщень: від 07.11.2008 року та від 15.01.2008 року позивач є співвласником нежилих приміщень: за №1 по №5 групи приміщень №34а, загальною площею 36,30 квадратних метрів та за №1 по №4 групи приміщень №34 (в літ. А), загальною площею 52,80 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, чи зареєстровано право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями.

Цей правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постановах від 07.07.2015 року (справа № 21-775а15) та від 02.12.2015 року (справа № 21-3517а15), в яких Верховний Суд України дійшов висновку, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, розглядаючи питання правомірності визначення позивачу податкового зобов`язання із земельного податку, необхідним є встановлення факту використання відповідачем офіційних відомостей при здійсненні розрахунку податкового зобов`язання.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу (пункт 286.5 статті 286 ПК України).

Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Відповідно до статті 1 Закону України 11.12.2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1378), нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону №1378, дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина третя статті 23 Закону №1378).

Саме Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру (пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15).

Приписами частини першої статті 193 Земельного кодексу України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (стаття 194 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України 07.07.2011 року № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №3613), відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

У відповідності до частини першої статті 15 Закону №3613, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру (частина перша статті 38 Закону №3613).

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі (частина третя статті 38 Закону №3613).

Таким чином, для реалізації податковим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.

Разом з тим, в якості документів, на підставі яких відповідачем здійснювався розрахунок земельного податку у межах спірних правовідносин, представником останнього надано до суду «Витяг з технічної документації №Н-00775/2009 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий №91:145:033) від 20.08.2009 року №201», а також «Витяг з бази даних «Кадастр» по фізичних особах на 30.01.2018 р. (ділянки, право користування по яких не оформлено)», який не містить автора останнього, а також не завірено жодним чином, що перешкоджає його ідентифікації в якості належного та достатнього доказу.

Суд звертає увагу, що обставини наявності у відповідача інформації з Державного земельного кадастру, як підстави для нарахування податку на землю при визначенні суми цього податку, згідно з податковим повідомленням-рішенням, входить до предмету доказування у цій справі.

Водночас, з урахуванням того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про обґрунтованість здійсненого розрахунку земельного податку, нарахованого позивачу, згідно з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, у відповідності до наведених законодавчих положень, суд дійшов до висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.04.2018 року №73385-1305-2659 та, як наслідок, скасування останнього.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи судом обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 21.08.2018 №15, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., який підлягає стягненню на користь останнього у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 9, 72-78, 79, 139, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.04.2018 року №73385-1305-2659.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адрес: АДРЕСА_4 ) судові витрати в сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адрес: АДРЕСА_4 );

Відповідач: Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19).

Повне рішення складено 09.04.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна