Справа № 826/4149/16
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4149/16 Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1 ,

від відповідача1: не з`явились,

від відповідача 2: Татаренко О.В.,

від відповідача 3 (апелянта): Кундельський В . І.,

від відповідача 4: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії Національної поліції України про визнання протиправним і скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Центральної атестаційної комісії Національної поліції Украни, в якому просив суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, т. 1 а.с. 80-83):

1) визнати протиправним та скасувати рішення НПУ в частині включення позивача до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, що складений на виконання пп. 1 п. 2 наказу НПУ від 26.11.2015 №116 "Про проведення атестування поліцейських апарату Національної поліції України";

2) визнати протиправними дії НПУ щодо проведення атестації позивача;

3) визнати протиправним та скасувати рішення (висновок) Атестаційної комісії щодо невідповідності позивача займаній посаді та звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність;

4) визнати протиправним і скасувати наказ НПУ від 15.02.2016 №101 о/с у частині звільнення позивача;

5) поновити позивача на службі в поліції на посаді головного оперуповноваженого - інспектора ДВБ НПУ;

6) стягнути грошове утримання з НПУ за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 24.12.2015 щодо невідповідності займаній посаді та звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 15.02.2016 №101 о/с "По особовому складу" у частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 01.03.2016. Стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2016 по 29.08.2018 у розмірі 215863,27грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та в частині стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця у розмірі 10394,70 грн. допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач - ДВБ НП України звернувся до суду з апеляційною скаргою відповідно до змісту якої просить суд скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог у повному обсязі. Змінити абз. 5 та 6 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 826/4149/16 зазначивши: «стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2016 по 27.04.2016 у розмірі 18 057,53 грн. (вісімнадцять тисяч п`ятдесят сім гривень п`ятдесят три копійки) (без врахування утриманих податків та інших обов`язкових платежів); в частині стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця у розмірі 9 340,10 грн (дев`ять тисяч триста сорок гривень 10 копійок)».

Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що під час вирішення даного спору судом першої інстанції не було враховано, що з 28 квітня 2016 року по теперішній час позивач працює у ГСЦ МВС державним службовцем 4го рангу на посаді головного спеціаліста відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів Головного сервісного центру МВС. З огляду на зазначене, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого-інспектора ДВБ НПУ з 01 березня 2016 року. Разом з цим, відповідач також вважає, що судом першої інстанції було не правильно визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, оскільки судом не було вирахувано із відповідної суми розмір отриманої позивачем заробітної плати за період з 28 квітня 2016 року по 21 серпня 2018 року у розмірі 514536,56 грн. Крім того, апелянт вказує про те, що судом першої інстанції було неправильно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення позивача, що призвело до неправильного визначення сум, які підлягають стягненню на користь позивача.

Наведені обставини на переконання відповідача свідчать про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даного спору.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Водночас, у судовому засіданні позивач вимог апеляційної скарги відповідача не визнав, та просив суд відмовити у їх задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідачів, що прибули у судове засідання підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили суд їх задовольнити.

Інші учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом МВС від 06.11.2015 № 2369 о/с позивача було звільнено в запас Збройних Сил за п. 64 "з" з 06.11.2015 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції) (т. 1 а.с. 10).

Наказом НПУ від 07.11.2015 №13 о/с призначено прибулих з МВС з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування та встановлення посадових окладів відповідно до штатного розпису з 07.11.2015, у т.ч. позивача, який мав спеціальне звання "полковник міліції", головним оперуповноваженим - інспектором, присвоївши йому спеціальне звання "полковник поліції"; підстава - заява позивача від 07.11.2015 (т. 1 а.с. 11).

Протоколом Атестаційної комісії від 23.12.2015 №23/12/15-2 визначено перелік осіб, які проходять співбесіду, до якого включено позивача (т. 1 а.с. 121).

Зі змісту наявного в матеріалах справи протоколу від 24.12.2015 № 24/12/15-3 вбачається, що за результатами розгляду матеріалів, проведеної співбесіди та обговорення Головою атестаційної комісії було прийнято рішення, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність (т. 1 а.с. 123-125).

Наказом НПУ від 15.02.2016 №101 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 29.02.2016 згідно з п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через службову невідповідність) на підставі атестаційного листа від 24.12.2015 (т. 1 а.с. 12, 136).

Вважаючи звільнення зі служби в поліції незаконним, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Атестаційної комісії від 24.12.2015 про службову невідповідність і звільнення позивача та винесений на його підставі наказ НПУ від 15.02.2016 №101 о/с про звільнення позивача через службову невідповідність за п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону №580, прийняті відповідачами без законних на те підстав, у зв`язку з чим є протиправними і підлягають скасуванню. З метою ефективного захисту і поновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді головного оперуповноваженого-інспектора ДВБ НПУ з 01.03.2016, з якої його було звільнено. Разом з цим, керуючись положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимоги позивача щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Оскільки згідно з довідками згідно з довідками ДВБ НПУ за останні два місяці роботи, що передували звільненню позивача, йому нарахованого грошове забезпечення у загальній сумі 20789,25 грн. (у т.ч.: за січень 2016р. - 9340,10 грн., за лютий 2016р. - 11449,15 грн.), а період за який позивачу необхідно здійснити виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починається з першого дня після звільнення і займаної посади, а саме - з 01.03.2016 по день рішення суду про поновлення позивача на роботі - 29.08.2018, та становить 623 робочих дні, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який становить 215863,27 грн. (346,49 грн. х 623).

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено судом, вимоги апеляційної скарги обґрунтовані виключно незгодою відповідача із розміром визначеної судом першої інстанції суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, а також неможливістю виконання судового рішення в частині негайного поновлення позивача на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України у зв`язку з його перебуванням з 28 квітня 2016 року на іншій посаді.

Отже, щодо доводів апелянта про те, що позивач не може бути негайно поновлений на посаді оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, оскільки з 28 квітня 2016 року по теперішній час позивач працює у ГСЦ МВС державним службовцем 4го рангу на посаді головного спеціаліста відділу контролю управління моніторингу та контролю за діяльністю сервісних центрів Головного сервісного центру МВС, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічна правова норма визначена також положеннями ст. 371 КАС України, якою передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі та допустити таке рішення до негайного виконання.

Відповідної правової позиції дотримується також Верховний Суд про що останнім було вказано, зокрема, у постанові від 25 квітня 2020 року у справі 813/1713/16.

Разом з цим, судова колегія зауважує, що з огляду на наведені положення статті 235 КЗпП, задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб`єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта.

У свою чергу, визнання акта індивідуальної дії, як-от наказу про звільнення з посади, протиправним/неправомірним і його скасування означає, що він втрачає чинність з дати його винесення. З цієї ж дати особа має бути поновлена на посаді.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 821/1025/17.

Отже, судом першої інстанції було правильно вказано про те, що позивач підлягає поновленню на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з дня його звільнення, а саме 01 березня 2016.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що станом на 01 березня 2016 року позивач не перебував у трудових відносинах з Головним сервісним центром МВС, то будь-які перешкоди для його негайного поновлення на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з дня його звільнення, а саме 01 березня 2016 - відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у відповідній частині задоволених позовних вимог.

Щодо визначення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами ст.. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Так, порядок проходження служби працівниками органів внутрішніх справ України регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Приписами п. 24 вказаного Положення регламентовано, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Отже, за приписами наведеної норми поновлення осіб рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ на попередній посаді відбувається з одночасною виплатою грошового забезпечення за увесь час вимушеного прогулу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру за певних обставин грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Посилання апелянта на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9, який визначає, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, є безпідставними. Викладені в цьому пункті роз`яснення зроблені з урахуванням вимог частини 3 статті 117 Кодексу законів про працю України, яку було виключено на підставі Закону України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 20.12.2005 №3248-IV. Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 (провадження №11-134ас18).

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для вирахування при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача розміру отриманої ним заробітної плати у період з 28 квітня 2016 року по 31 серпня 2018 року.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно визначено період, за який позивачу необхідно здійснити виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме - з 01.03.2016 по 29.08.2018, що становить 623 робочих дні.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно пп. б) п. 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно з даними наявних у матеріалах справи довідками ДВБ НПУ від 01.03.2016 №43, від 21.12.2016 №456 за останні два місяці роботи, що передували звільненню позивача, йому нарахованого грошове забезпечення у загальній сумі 18680,20 грн. (у т.ч.: за січень 2016 р. - 9340,10 грн., за лютий 2016р. - 9340,10 грн.). Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 311,34 грн. (18680,20 грн./60 днів).

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що судом першої інстанції було невірно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення позивача та відповідно не правильно визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно прийняте рішення про задоволення вказаних позовних вимог, проте внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції було не правильно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення позивача та відповідно не правильно визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні у зазначеній частині з підстав, встановлених судом апеляційної інстанції.

Разом з цим, щодо іншої частини оскаржуваного рішення, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права та доводи апеляційної скарги відповідачів не спростовують відповідні висновки суду першої інстанції.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 313, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити частково.

Змінити абз. 5, 6 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року виклавши їх у наступній редакції:

« 5. Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2016 по 29.08.2018 у розмірі 193 964 (сто дев`яносто три тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 82 коп. (без врахування утриманих податків та інших обов`язкових платежів).

6. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого-інспектора Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та в частині стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця у розмірі 9038,80 грн. (дев`ять тисяч тридцять вісім) грн. 80 коп.допустити до негайного виконання».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В. Ю. Ключкович