Справа № 200/14353/19-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2020-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 р. Справа№200/14353/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасенка І.М.,

при секретарі судового засідання: Ковальовій А.В.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області про зобов`язання здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області про зобов`язання здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем 1 в порушення діючого законодавства ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні нарахування та виплати пенсії з 01 січня 2016 року та з квітня 2018 року, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду та просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення ОСОБА_1 нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01 січня 2016 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 розрахунок та виплату компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01 січня 2016 року, а саме: за наступні дії (бездіяльність) визначені законодавством та судовим рішеннями, постановами: щодо постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року по справі 0540/5939/18-а якою дії (бездіяльність) ГУ ПФУ в Донецькій області визнані протиправними щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 року в повному розмірі без урахування розстрочки, передбаченої постановою КМУ № 103 від 21.02.2018 року та зобов`язано відповідача здійснити виплату пенсії позивачу в повному розмірі з 01.01.2016 року без урахування розстрочки, передбаченої постановою КМУ № 103; щодо постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року по справі № 0540/5939/18-а якою рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року змінено в частині розміру відповідних сум грошового забезпечення з 86% на 90% та в іншій частині це рішення залишено без змін, якими дії відповідача визнано протиправними щодо зменшення основного розміру пенсії позивачу до 70% та суд зобов`язав Пенсійний фонд здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 90% з 01.01.2016 року; щодо рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року по справі № 200/6588/19-а) яким суд зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області вирішити питання з приводу проведення індексації пенсії ОСОБА_1 з квітня 2018 року відповідно до Порядку проведення індексації (Постанова КМУ № 1078 від 17.07.2003 року); стягнути з Державного бюджету України через управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області моральну шкоду в розмірі 90000 на користь позивача шляхом зарахування коштів на пенсійну картку « Ощадбанка ».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без проведення судового засідання та повідомлення сторін. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року, прийняте рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із викликом сторін, замінено спрощене провадження на засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

12 березня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмовий відзив, в якому зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не відмовляє у виплаті пенсії та не посилається на відсутність коштів як на причину невиконання свого зобов`язання, оскільки пенсія позивачу виплачується щомісячно, а фактично зазначає, що виплата підвищення в повному обсязі буде здійснена в порядку, який передбачений п. 2 Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», а з 01.01.2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 року № 1088 «Деякі питання пенсій окремим категоріям громадян» щомісячно у розмірі 10 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої з 1 січня 2016 року, та місячним розміром пенсії, отриманої особою за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, до забезпечення повної виплати розрахованої суми. За таких обставин, відповідач не вбачає порушення строків виплати пенсії позивачу та обов`язку в зв`язку з цим компенсувати втрату частини доходів із застосуванням положень ч. 2 ст. 55 Закону України «про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати». Відповідачем також зазначено, що сума перерахованої пенсії позивача але недоплаченої пенсії за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 39732,72 грн. обліковується головним управлінням для здійснення виплати згідно приписів Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою КМУ від 22.08.2018 року № 649. Щодо стягнення моральної шкоди, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначив, що жодним чином не доведено, що вказані позивачем у своєму позові страждання є наслідком дій головного управління, а не власної бездіяльності. Крім того, відповідачем зазначено, що оскільки постанова Першого апеляційного суду від 30.01.2019 року у справі № 0540/5939/18-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року у цій же справі виконано в повному обсязі підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Щодо рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року по справі № 200/6588/19-а виконано, а саме розглянуто питання індексації пенсії позивача та прийнято рішення про відмову в індексації пенсії. З огляду на вищевикладене, просили відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області до судового засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Своїм правом не скористався та не надав суду відзив на позовну заяву.

У відповідності до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У зв`язку з чим суд приходить висновку про необхідність вирішення спору за наявними матеріалами справи.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України (унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 956), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , отримує пенсію за вислугу років (пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 ), відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки. З 22.11.2007 року позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області, як отримувач пенсії за вислугою років, призначеної відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області ) орган виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011 (далі за текстом - Положення № 384/2011) та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Згідно Постанови КМУ від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсії, особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), Постанови КМУ від 13.02.2008 року № 45, якою затверджений Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно Закону України № 2262-12 (далі - Порядок) та постанови КМУ № 988 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецької області проведено ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.01.2016 року.

11 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з 01.01.2016 року, та здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з наявними порушеннями.

Листом № 5543-к-01 від 22.11.2019 року, відповідачем 1 позивачу було зазначено, що в липні 2018 року позивачу проведено перерахунок пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» з 01.01.2016 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для проведення перерахунку пенсії від 07.06.2018 року № 10158лк, виданої Міністерством внутрішніх справ України в Донецькій області. Розмір пенсії після перерахунку згідно довідки склав 5220,12 грн. З січня 2019 року розпочато виплати різниці між новим та старим розміром пенсії в період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року у відповідності до Постанови 103. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.09.2018 року № 0540/5939/18-а здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2016 року у розмірі 90% від грошового забезпечення. Розмір суми пенсії позивача після виконання рішення суду склав 6711,58 грн. Виплата різниці між отриманою та нарахованою сумою пенсії, обчисленої згідно рішення суду за період з 01.01.2016 року по 29.01.2019 року у загальній сумі 55087,80 грн. буде здійснюватись відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 649. У березні поточного року на картковий рахунок позивача зараховано доплату за рішенням суду за період з 30.01.2019 року по 28.02.2019 року у загальній сумі 1587,68 грн. Тому, для виплати компенсації втрати частини доходів законних підстав немає. Щодо виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року № 200/6588/19-а позивача повідомлено, що Головним управлінням направлено лист до Пенсійного фонду України про надання роз`яснення щодо нарахування та виплати індексації пенсії позивача з квітня 2018 року.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року по справі № 0540/5939/18-а дії (бездіяльність) ГУ ПФУ в Донецькій області визнані протиправними щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 року в повному розмірі без урахування розстрочки, передбаченої постановою КМУ № 103 від 21.02.2018 року та зобов`язано відповідача здійснити виплату пенсії позивачу в повному розмірі з 01.01.2016 року без урахування розстрочки, передбаченою постановою КМУ № 103.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року по справі 0540/5939/18-а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року змінено в частині розміру відповідних сум грошового забезпечення з 86% на 90% та в іншій частині це рішення залишено без змін, яким дії відповідача визнано протиправними щодо зменшення основного розміру пенсії позивачу до 70% та суд зобов`язав Пенсійний фонд здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 90% з 01.01.2016 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року по справі № 200/6588/19-а зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області вирішити питання з приводу проведення індексації пенсії ОСОБА_1 з квітня 2018 року відповідно до Порядку проведення індексації (№ 1078 від 17.07.2003 року). Рішення суду 07.09.2019 року набрало законної сили.

Слов`янським відділом поліції ГУ НП в Донецькій області свідчення згідно заяви ОСОБА_1 щодо вчинення кримінального правопорушення відповідальними особами ГУ ПФУ в Донецькій області за невиконання рішення та постанови суду внесені 10.04.2019 року до ЕРДР за ч. 2 ст. 382 Кримінального Кодексу України та проводиться розслідування.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена ст.2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з п. 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 року у справі № 21-518а14, від 11.07.2017 року у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 року у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 року у справі № 521/940/17, від 05.10.2018 року у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 року у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 року у справі № 638/19990/16-а.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Оскільки несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням пенсії пенсійним органом, що встановлено рішеннями Донецького окружного адміністративного суду та Постановою Першого апеляційного адміністративного суду, тобто з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

А відтак, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у нарахуванні та виплаті позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, викладена у листі від 22.11.2109 року № 5543-К-01, є протиправною.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі Федоренко проти України (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (STRETCH v. THE UNITED KINGDOM № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом» на який може розраховувати громадянин як на свою власність («MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY» № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач діє всупереч вимогам ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якою передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та всупереч Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Суд зауважує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 року у справі № 21-2003-а16.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державного бюджету через управління державної казначейської служби у м. Слов`янську Донецької області на пенсійну картку « Ощадбанка » ОСОБА_1 , 90000 грн. моральної шкоди, завданою бездіяльністю відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В той же час, Верховний Суд у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, зазначив, що тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17.

У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач зазначив, в обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, полягає в тому, що чотири роки судової тягонини з Пенсійним фондом, він, як пенсіонер та людина похилого віку, зазнав фізичну біль та страждання (постійні переїзди, переміщення транспортними засобами в жару та холод, недотримання режиму харчування, відпочинку, нормального сну, яких позивач зазнав у цьому зв`язку та іншими ушкодженнями здоров`я (порушення шлункового обігу, кров`яного тиску, серцевих болів); у душевних стражданням, які позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо самого позивача та його членів сім`ї; душевні страждання, які позивач, як особа зазнав у зв`язку із протиправним заволодінням його майна (пенсійних грошових коштів), як потерпілий у кримінальному провадженні щодо незаконних дій державного органу, що підірвало довіру позивача в цілому до Конституції, до законів та вищих керівників держави; у приниженні честі та гідності пенсіонера МВС України, а також ділової репутації позивача.

Враховуючи суб`єктивний характер правовідносин, пов`язаних із заподіянням моральної шкоди, саме позивач повинен доводити наявність такої шкоди та причинний зв`язок її із протиправною бездіяльністю відповідача. Всупереч вимог ч. 1 ст. 77 КАС України позивач не надав доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я у зв`язку із заподіяними душевними переживаннями. Обставини, вказані позивачем як загальновідомі, тобто відомі широкому колу людей, не є такими, а тому підлягають доказуванню. Жодних доказів приниження своєї честі та гідності позивач суду не надав.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер, тривалість страждань позивача у зв`язку з невиплатою позивачу компенсації втрати частини грошових доходів, та вважає, що розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди повинен складати 2000 грн.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, на думку суду, у спірних правовідносинах відповідач діяв всупереч вимог ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Яке вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 900,00 грн. (квитанція № 0.0..1 від 24.12.2019 року)

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ); управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Центральна, 3-а, ) про зобов`язання здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) щодо нездійснення ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01 січня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) здійснити ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) розрахунок та виплату компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії з 01 січня 2016 року, визначених судовими рішеннями: постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019 року у справі № 0540/5939/18-а; рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року у справі № 200/6588/19-а.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2000 (дві тисячи) грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 900 (дев`ятсот) грн. 00 коп.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена та проголошена у судовому засіданні 31 березня 2020 року.

Повний текст рішення виготовлений 09 квітня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко