Справа № 160/2808/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2020 року Справа № 160/2808/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
12.03.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заяви про призначення пенсії від 28.01.2020 року;
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.01.2020 року позивач особисто звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно з заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Листом від 11.02.2020 року № 1283/03.05-17 «Про відмову у призначенні пенсії» відповідач повідомив, що за результатами розгляду заяви про призначення пенсії від 28.01.2020 року права на пенсію за вислугу років позивач не має, оскільки, згідно наданих документів пільговий стаж складає 3 роки, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років. Вказано, що неможливо зарахувати період навчання з 1984 року по 1989 рік, згідно довідки від 17.10.2019 року № Т/2, виданої Дніпровським національним університетом залізничного транспорту, у зв`язку з тим, що відсутнє перейменування даного закладу.
Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років протиправними та такими, що суперечать нормам матеріального права.
Ухвалою суду від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову, відповідач надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи. В обґрунтування своїх заперечень проти позову, посилаючись на положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 відповідач зазначив, що згідно наданих документів пільговий стаж позивача складає 3 роки, що не достатньо для призначення пенсії за вислугу років. Вказав, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діє в межах повноважень, згідно діючого законодавства. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
07.04.2020 року позивач надала до суду відповідь на відзив, яку долучено до матеріалів справи. Позивач вважає висновок відповідача про відсутність у позивача необхідного спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, необґрунтованим та протиправним з тих же підстав, що зазначені в позовній заяві.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 25.07.1984 року по 28.06.1991 року навчалася в Дніпропетровському ордена Трудового Червоного Прапора інституті інженерів залізничного транспорту ім. М.І. Калініна, що підтверджується даними трудової книжки позивача та довідкою Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна від 17.10.2019 року №Т/12, копії яких містяться в матеріалах справи.
Окрім того, позивач у спірний період, а саме, з 01.10.1992 року по 01.05.2011 року працювала на посаді чергової по станції 1 класу (01.07.2004 року зазначена посада змінена на посаду чергового по залізничній станції) станції Горлівка Донецької залізниці, яка 16.04.2009 року перейменована на станцію Горлівка ДП «Донецька залізниця», що підтверджується даними трудової книжки позивача від 10.06.1987 року НОМЕР_2 .
З матеріалів справи вбачається, що позивач є внутрішньо переміщеною особо, що підтверджується довідкою від 23.11.2016 року №1294658 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За результатами розгляду відповідної заяви відповідач листом від 11.02.2020 року № 1283/03.05-17 «Про відмову в призначенні пенсії» відмовив позивачеві в призначенні пенсії, вказавши, що згідно наданих документів пільговий стаж позивача складає 3 роки, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років. Окрім того, відповідач у своєму листі вказав про неможливість зарахування періоду навчання з 1984 року по 1989 року згідно довідки від 17.10.2019 року № Т/12, виданої Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту, в зв`язку з тим, що відсутнє перейменування даного закладу.
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України від 14.09.2006р. №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі - Закон №1058).
Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1058 передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII (далі - Закон № 2148) набрав чинності 11.10.2017 року.
Абзацами першим та другим пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058, в редакції Закону №2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно з статтею 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах.
Відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
04.06.2019р. Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В абзацах другому, четвертому пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, «…що визнання неконституційним Закону №2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом №2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство, як Основного Закону держави на всій території України».
Отже, з 05.06.2019р. положення пункту «а» частини 1 статті 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: «а) робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок №637) за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку №637 підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Постановою Кабінету Міністрів України № 583 від 12 жовтня 1992 року «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення» затверджено Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років (далі - Список).
Відповідно до вказаного Списку правом на пенсію за вислугу років користуються: чергові по станціях позакласних і 1 класу, зайняті прийманням відправленням і пропусканням поїздів на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом.
З огляду на матеріали справи, при підрахунку наявності у позивача достатнього спеціального стажу для призначення пенсії, відповідачем, зокрема, не враховано період роботи, а саме, з 01.10.1992р. по 01.05.2011р.
Вказаний період роботи позивачем на посадах чергової по станції 1 класу та чергової по залізничній станції відповідачем, не враховано. При цьому, суд зазначає, що відповідачем не наведено будь-яких причин неврахування спірного періоду роботи до стажу позивача.
Водночас, суд звертає увагу на та те, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Досліджуючи трудову книжку позивача, суд встановив, що позивач працювала на посаді чергової по станції 1 класу (01.07.2004 року зазначена посада змінена на посаду чергового по залізничній станції) станції Горлівка Донецької залізниці, яка 16.04.2009 року перейменована на станцію Горлівка ДП «Донецька залізниця», що підтверджується даними трудової книжки позивача від 10.06.1987 року НОМЕР_2 .
Зазначені записи про прийняття та звільнення позивача з даної роботи є послідовними та такими, що не викликають сумніву у їх достовірності.
Суд зазначає, що з огляду вказаних вище записів трудової книжки не встановлено будь-яких виправлень, внесених у дати наказів, тобто, трудова книжка містить необхідні записи про періоди роботи ОСОБА_1 .
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про підтвердження наявного трудового стажу на призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №333 від 24.06.2015 року, виданою станція Горлівка ДП «Донецька залізниця», з 01.10.1992 року по 27.11.2014 року позивач працювала черговим по залізничній станції 1 класу Горлівка, де була зайнята прийманням та пропусканням поїздів на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом.
Стаж за період роботи з 01.10.1992 року по 01.05.2011 року становить 18 років 07 місяців 00 днів.
Підстава видачі зазначеної довідки - трудова книжка, особова картка П-2, накази начальника станції Горлівка по особовому складу, відомості нарахування заробітної плати.
Відповідно до довідки від 24.06.2015 року №331 про тимчасове припинення дії пільги працівникам на посади чергового по залізничній станції 1 класу Горлівка «Донецька залізниця», у зв`язку зі зменшенням інтенсивності руху поїздів залізнична станція 1 класу Горлівка ДП «Донецька залізниця» з 01.05.2011 року по теперішній час не відноситься до станцій на дільницях магістральних залізниць з особливо інтенсивним рухом, що не дає право працівникам на посаді чергового по залізничній станції на отримання пенсії за вислугу років, згідно із «Списком професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років».
За поясненням позивача, зазначені документи не прийнято відповідачем до розгляду та врахування при вирішенні питання про призначення пенсії, оскільки, згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» такі довідки та копії документів є недійсними та створюють правових наслідків.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно із статтею 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996р., §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001р.) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016р.). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину України.
Таким чином, факт роботи позивача на чергового по залізничній станції 1 класу Горлівка ДП «Донецька залізниця» в період з 01.10.1992 року по 01.05.2011 року підтверджений належними доказами, а саме: записами у трудовій книжці та довідками № 333 і № 331 від 24.06.2015 року.
Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017 року.
Відтак, при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11.10.2017 року.
Судом встановлено, що відповідачем на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за вислугу років від 21.11.2019 року № 887, виданої СП «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» за період роботи з 02.12.2014 року по 12.11.2018 року, зараховано до спеціального стажу 3 роки.
Суд зазначає, що згідно відомостей трудової книжки та довідок про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, стаж роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, станом на 11.10.2017 року, становить 21 рік 5 місяців 10 днів, що є достатнім на день звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії, а саме, 28.01.2020 року, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Щодо не зарахування відповідачем періоду навчання позивача, згідно довідки від 17.10.2019 року № Т/2, виданої Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту, у зв`язку з відсутністю запису про перейменування даного закладу, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із п. 1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058 цей закон набрав чинності з 01.01.2004р. Отже, враховуючи вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 24 цього Закону страховий стаж за період до набрання ним чинності повинен визначатися за законодавством, що діяло до впровадження Закону №1058.
Згідно із п.п. д, є ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», крім іншого, до стажу роботи зараховуються: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Суд повторно наголошує, що за приписами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 25.07.1984 року по 28.06.1991 року навчалася в Дніпропетровському ордена Трудового Червоного Прапора інституті інженерів залізничного транспорту ім. М.І. Калініна, що підтверджується даними трудової книжки позивача та довідкою Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна від 17.10.2019 року №Т/12, копії яких містяться в матеріалах справи
Окрім того, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія довідки про перейменування Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, яка досліджена судом.
Беручи до уваги вище викладене, суд приходить до висновку про зарахування до загального стажу позивача період навчання в Дніпропетровському ордена Трудового Червоного Прапора інституті інженерів залізничного транспорту ім. М.І. Калініна з 25.07.1984 року по 28.06.1991 року.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 виконано всі умови для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії, є протиправними.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до приписів статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позовної заяви.
З приводу розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 840,80 грн., сплата яких підтверджується квитанцією № MP_AB190588CES_12871059 від 11.03.2020 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заяви про призначення пенсії від 28.01.2020 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 14.04.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька