Справа № 640/296/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року м. Київ № 640/296/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Народної республіки Бангладеша ОСОБА_1
до1) Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області 2) Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу від 20 червня 2019 року №168, зобов`язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (далі по тексту відповідач 1, ГУ ДМС у Львівській області) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області №168 від 20 червня 2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області розглянути його заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказав на те, що звернувся до ГУ ДМСУ у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив про політичне переслідування, що є підставою для визнання мене біженцем або особою яка потребує податкового захисті.

Вказав на те, що відповідач передчасно прийшов до хибного висновку про те, що заява позивача є вочевидь необґрунтованою, у той час як у ній наведено обґрунтовані підстави побоювання стати жертвою переслідувань за політичними переконаннями, викладено обставини, що підтверджують наявність загрози життю позивача, безпеці та свободи в країні походження, тощо.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідач 2 у письмовому запереченні проти позову зазначив про відповідність оскаржуваного наказу вимогам чинного законодавства, оскільки заяві позивача надано повний аналіз у контексті умов, що з`явились внаслідок розширення поняття особа, яка потребує додаткового захисту, а також зазначив, що актуалізована інформація по країні походження позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті, так як обставини справи конкретно щодо позивача не змінились.

Відповідач 1 письмового відзиву або пояснень з приводу позовних вимог до суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:
Громадянин Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 травня 2019 року, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через переслідування його за політичні переконання на території Бангладеш з боку прибічників правлячої партії.

Згідно наказу ГУ ДМС у Львівській області від 20 червня 2020 року №168 Громадянину ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 червня 2019 року позивачем до Державної міграційної служби України подано скаргу на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 жовтня 2019 року Державною міграційною службою України у Львівській області прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №162-19, на підставі частини п`ятої статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Зокрема у рішенні, прийнятому за результатами розгляду скарги зазначено, що обставини, викладені у наказі від 20 червня 2020 року №168 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не дають підстав для висновку про те, що територіальним органом ДМС допущено порушення або не правильне застосування положень законодавства, оскільки належним чином проаналізовано відомості, подані заявником під час попереднього розгляду заяви і, на підставі частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийнято обґрунтоване та правомірне рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області позивачу направлено повідомлення № 58 від 24 жовтня 2019 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на те, що місце проживання позивача - місто Київ, особову справу останнього переведено до Центрального міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області на підставі наказу №25 від 06 лютого 2020 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною сьомою статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому порядку до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пункту 8.3 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649), за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: в) про залишення скарги без розгляду.

Виходячи із системного тлумачення наведених вище положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проаналізувавши матеріли особової справи суд вважає, що спірні рішення прийняті відповідачами в порядку, спосіб та в межах наданих їм повноважень. При цьому суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач 08 березня 2013 року прилетів легально в аеропорт Бориспіль, згідно з студентською візою за маршрутом Дакка-Київ.

У той же час, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до відповідача 1 лише 30 травня 2019 року. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначає стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. Тобто, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось із значними зволіканнями та, відповідно, із порушенням вимог статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд зазначає, що дана стаття не містить собі будь-яких санкцій щодо порушення строку подання заяви, між тим відображає рівень побоювання заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Щодо висловленого позивачем побоювання повернутись в країну походження, суд зауважує, що, як вбачається з матеріалів справи, у своїй заяві-анкеті останній повідомив, що з країни своєї громадянської належності він втік внаслідок реальних переслідувань з боку провладних сил, членів політичної партії Ліга Авамі та поліції, оскільки на своїй батьківщині, разом з побратимами, активно займався політичною діяльністю та був членом Бенгальська народна партія (далі - БНП). Документи, які б підтверджували моє членство у БНП, були втрачені мною під час виїзду із країни мого громадянського походження, а відтак надати їх я не маю можливості.

Вказав, що у даний час опозиційні партії та іх члени піддаються тортурам, насильству та переслідуванню, а тому у випадку повернення до Республіки Бангладеш позивач може стати жертвою переслідування на ґрунті політичної загрози щодо його членства, може бути арештований, потрапити за грати та піддаватися фізичному насильству.

Крім того, причиною свої побоювань повернення до країни походження вказв тероризм, так як він є однією з проблем Республіки Бангладеш.

Позивач заявляє, що через свої політичні переконання та участь в партії Чатра Дал БНП зазнавав переслідувань та погроз щодо життя від членів партії правлячого режиму Ліга Авамі.

Під час проведення співбесіди з співробітниками відповідача 1 позивач, на поставлені питання стосовно політичної партії давав загальні відповіді, у яких не прослідковулась будь-яка конкретика. При цьому, заявник не надав будь якого підтвердження своїх побоювань та фактів переслідувань.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців від 16 грудня 1998 року: Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування.

У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.

Таким чином, у заяві про падання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Разом з цим, позивач у повній мірі не володіє інформацією про діяльність партії, не повідомив поточний стан справ, а саме, щодо розпуску комітету студентського корпусу БНП - Чатра Дал.

У ході проведення співбесіди позивач не надав дійсну та детальну інформацію щодо мети партії, її завдань, форми діяльності тощо.

Водночас, на думку суду, якщо позивач дійсно був би активним політичним діячем, організовував та приймав участь у акціях партії, страйках тощо, він зміг би детально розповісти про свою діяльність та назвати найбільш масштабні політичні заходи за його участю, активних політичних діячів чи лідерів партії членом якої він був, однак у матеріалах особової справи позивач не навів ніяких фактів щодо зазначеного.

У зв`язку з вищенаведеним викликають обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача щодо вказаних ним обставин.

Як вже зазначалось, позивач безперешкодно легально виїхав за межі території країни громадянської належності до України.

У даному контексті суд зауважує, що, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.

Крім того, під час співбесіди заявник зазначив, що звернення за захистом стало для нього єдиним варіантом легалізації на території України, що, в свою чергу, носить характер зловживання процедурою отримання міжнародного захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, звернення до органів ДМС пов`язане не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно з пошуком шляхів легалізації в країні з кращою економічною ситуацією.

Якщо особа переїжджає виключно через економічні причини, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, у розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН позивача можна класифікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні біженець, добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано з бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

Водночас, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, Про імміграцію з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами, а не Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Слід зазначити, що вказаний вище матеріальний елемент у зверненні позивача є основоположним у контексті його історії.

Що стосується випадків порушення прав людини у Бангладеш, про які йдеться в окремих звітах міжнародних правозахисних організацій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У рішенні Комітету проти катувань у справі Мініані проти Канади (САТ/С/43/Б/331/2007) констатовано, що існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після його повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача можна зазначити, що він не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованими, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Вимога позивача про зобов`язання відповідача 2 розглянути його заяву про визнання статусу біженця є похідною, а відтак також не підлягає задоволенню.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянину Бангладеш ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: Громадянин ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач 1: Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, )

Відповідач 2: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, )