Справа № 620/3570/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3570/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.04.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.04.2019;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення із ним своєчасного повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.04.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 411,81 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Управління служби безпеки України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.04.2019;

- зобов`язано Управління служби безпеки України в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.04.2019. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Служби безпеки України з 08.12.1995. Наказом Голови СБУ від 16.03.2019 №320-ОС позивач був звільнений з військової служби, а наказом начальника Управління СБУ в Чернігівській області від 04.04.2019 №82-ОС позивача виключено зі списків особового складу УСБУ в Чернігівській області, що підтверджується довідкою № 74/17/В-13л/14/433 від 31.10.2019.

У період проходження служби 02.02.2017 позивач отримав статус учасника бойових дій (посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_1 ) що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 02.02.2017.

При цьому, як вбачається із довідки від 31.10.2019 №93, ОСОБА_1 додаткова відпустка як учаснику бойових дій в 2017-2019 роках не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски - не виплачувалась .

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2017 року по 2019 рік.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що стаття 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Верховний Суд у зразковій справі № 620/4218/18 вказав, що при звільненні з військової служби у військовослужбовці мають право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № №440/4332/18.

Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Оскільки спір у даній справі в частині виплати позивачу при звільненні спірної грошової компенсації за невикористані дні відпустки вирішено на користь позивача, то відповідач відповідно до статті 117 КЗпП зобов`язаний виплатити позивачу розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду у справах № від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17 є посилковим, оскільки правовідносини у цих справах стосувалися невиплати інших сум при звільненні.

Безпідставним також є посилання на висновки Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, оскільки спір у даній справі стосується безпосередньо нездійсненням повного розрахунку при звільненні, а не невиконання відповідачем рішення суду про виплату такого розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв помилкове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» установлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.

Враховуючи розмір грошового забезпечення позивача та кількість робочих днів за два місяці перед звільненням - лютий та березень 2019 року (11583,76 (20 днів) та 12713,02 (20 днів) відповідно (а.с. 15)), то середньоденний розмір грошового забезпечення позивача для цілей застосування статті 117 КЗпП становить 607,42 грн.

Враховуючи, що кількість робочих днів у період з дня звільнення позивача по день ухвалення цієї постанови складає 255 днів, то розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивача становить 154 891,97 грн (607,42 * 255).

Таким чином, на користь позивача належить стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 154 891,97 грн (607,42 * 255) за період з 05 квітня 2019 року по 13 квітня 2020 року.

У суді першої інстанції позивачем, окрім іншого, заявлялись вимоги про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом частини третьої статті 134 КАС для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання юридичних послуг від 29.10.2019 №б/н, протокол погодження договірної ціни від 29.10.2019, ордер на надання правової допомоги від 29.10.2019 серії ЧН №074619, акт про прийняття-передачу наданих послуг від 02.12.2019 та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 9 від 01.11.2019 (а.с. 16-21) на суму 6021 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечено скаржником, згідно цих документів адвокатом, окрім іншого, на суму 1003,5 грн надавались послуги зі складання заяв, клопотань, додаткових пояснень тощо. Водночас, матеріалами справи встановлено, що окрім позовної заяви з доданими документами представником позивача не було складено та надіслано на адресу суду жодних заяв, клопотань та пояснень у даній адміністративній справі. Таким чином сума погоджених в цій частині витрат в розмірі 1003,50 грн не може бути врахована судом, оскільки фактично така послуга не надавалась.

Задовольняючи вимоги позивача у цій частині частково, суд першої інстанції також вказав про те, що підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати лише в розмірі, пропорційному до задоволених вимог позивача.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задовольняється позов повністю, то розподіл судових витрат підлягає зміні шляхом стягнення на користь позивача 5008,5 грн витрат на правничу допомогу адвоката. У свою чергу, відповідачем не наведено у чому саме полягає неспівмірність понесених позивачем витрат зі складністю даної справи, а тому відповідні посилання відповідача колегія суддів відхиляє.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, а позов в цій частині задоволенню. У зв`язку із цим також підлягає зміні розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Управління служби безпеки України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 28, м. Чернігів, 14000 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 квітня 2019 року по 13 квітня 2020 року у розмірі 154 891 (сто п`ятдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто одну) грн 97 коп.

Змінити розподіл судових витрат.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління служби безпеки України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 28, м. Чернігів, 14000 ) витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5008 (п`ять тисяч вісім) грн 50 коп.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов