Справа № 199/693/20 (2-а/199/31/20)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 199/693/20 (2-а/199/31/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, спеціаліста 1 категорії - інспектора з паркування відділу контролю за паркуванням інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Омельченка Віталія Вікторовича

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року у справі № 199/693/20 (2-а/199/31/20)

за позовом ОСОБА_1

до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (відповідач-1);

спеціаліста 1 категорії - інспектора з паркування відділу контролю за паркуванням інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Омельченка Віталія Вікторовича (відповідач-2)

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 00023412 від 05.11.2019 року та закрити провадження по справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі оскаржили його в апеляційному порядку.

Відповідач-1 в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідач правомірно застосував положення ст. 251 КУпАП, що передбачають наявність фото доказів правопорушення позивачем. У примітці ст. 142 КУпАП режим фотозйомки передбачає здійснення інспектором фото обставин порушення правил стоянки транспортного засобу, а саме: дати, часу, місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу.

Також зазначає, що положеннями пп. б п. 15.10 ПДР передбачено, що забороняється стоянка на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками). Вказана заборона та виключення з неї не містять умови щодо їх дії, які б потребували здійснення замірів та обчислень, а тому посилання про нездійснення інспектором замірів є безпідставними.

У відповідності до вказаних вимог, в оскаржуваній постанові відповідачем здійснено опис обставин, установлених під час розгляду справи, а саме: стоянка транспортного засобу Mitsubishi Outlander номерний знак НОМЕР_1 на тротуарі (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками), чим порушено вимоги пп. б п. 15.10 Правил дорожнього руху, а також зазначено нормативний акт, яким передбачено відповідальність за адміністративне правопорушення: «чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене частино 1 статті 122 КУпАП».

Щодо висновку суду в мотивувальній частині рішення щодо відповідно до пп. «в» п. 15.10 ПДР стоянка забороняється на тротуарах за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри. Скаржник зазначає, що чинними ПДР визначено, що стоянка транспортних засобів на дорозі повинна здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі, в той час як тротуар призначений саме для руху пішоходів, прилягає до проїзної частини та на ньому заборонено стоянку. Пп. б п. 15.10 ПДР передбачено заборону стоянки на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).

Всупереч вищевказаному, позивачем було здійснено стоянку транспортного засобу на тротуарі в місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, тобто порушено вимоги пп. б п. 15.10 ПДР, на підставі чого інспектором було зафіксовано в режимі фотозйомки порушення саме пп. б п. 15.10 ПДР.

Водночас посилання про неврахування інспектором пункту 15.10. (в) ПДР є безпідставними, адже на позивача накладено адміністративне стягнення за порушення пп. б) п. 15.10 ПДР, а не пп. в) п. 15.10 ПДР.

Тобто, враховуючи наведене вище, суд помилково зазначає, що інспектором з паркування було винесено постанову по пп. в п. 15.10 ПДР, адже інспектором з паркування було винесено постанову по пп. б п.15.10 ПДР.

Вважає, що судом першої інстанції: 1) не було здійснено правильне та повне дослідження доказів, 2) не встановлено всі обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, 3) порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідач-2 також оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Доводи та вимоги апеляційної скарги аналогічні викладеним в апеляційній скарзі відповідача-1. Крім того, відповідач-2 посилається на те, що його не повідомили про розгляд справи, що позбавило його можливості надати відзив та докази по справі.

Відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, відповідачем не доведено правомірність встановлення адміністративного правопорушення, не надано доказів правомірності прийнятого ним рішення, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою (серія ІД №00023412 від 05.11.2019) на позивача було накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно з оскаржуваною постановою, 06.09.2019 о 16.09 год., м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 60, позивачем вчинено правопорушення, а саме - стоянка транспортного засобу Mitsubishi Outlander, р.н. НОМЕР_1 , на тротуарі (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими табличками), чим порушив вимоги пп. «б» п. 15.10 Правил дорожнього руху (а.с. 8).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач-2 не виконав свого процесуального обов`язку щодо доказування правомірності свого рішення, не надавши на виконання ч. 2 ст. 77 КАС відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів на підтвердження правомірності свого рішення, як і не надав будь-яких доказів відповідач-2.

Із долучених до позовної заяви фотознімків, виставлених на сайті відповідача-1, із зображенням автомобіля позивача, вбачається автомобіль позивача на тротуарі, поруч з яким пішоходи безперешкодно здійснюють рух (а.с.14-16).

Суд зауважує на тому, що відповідно до п.п. «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається що найменше 2 м.

Разом з тим, доказів того, що відповідачем -1 здійснювався замір відстані від місця стоянки автомобіля позивача до відрізку тротуару, де здійснюють рух пішоходи, за допомогою якого можливо було б встановити, що на тротуарі для руху пішоходів залишилося менше 2 метрів, матеріали справи не містять.

Колегія суддів, надаючи оцінку правової позиції суду першої інстанції, виходить з наступного.

Згідно п. 15.6. Правил дорожнього руху стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Згідно п. 15.10 Правил дорожнього руху, стоянка транспортних засобів забороняється зокрема:

б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками);

в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Скаржники вірно зазначають, що позивач був притягнутий до відповідальності за порушення п.п. «б» п. 15.10 ПДР, разом з тим, на думку колегії суддів, слід врахувати наступне.

У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Основного Закону України). Аналогічний припис закріплено у частині першій статті 6 КАС України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (частина друга статті 6 КАС України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен бути якісним, щоби виключити будь-який ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C.G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, пункт 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr. Ukraine, заява № 21722/11, пункт 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, пункти 31 - 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, пункт 65)).

Аналізуючи п. 15.6, пп. «б» та пп. «в» п. 15.10 Правил дорожнього руху у системній взаємодії, колегія суддів доходить висновку, що між цими нормами існує певна колізія, яку слід розтлумачити так, що стоянка легкового автомобілю на тротуарі можлива у декількох випадках:

а) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці;

б) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри.

Тобто, пп. «в» слід вважати виключенням із загальної заборони, передбаченої підпунктом «б» п. 15.10 ПДР, рівно як і при застосуванні табличок 7.6.2, 7.6.3., 7.6.5 у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39. В іншому випадку пп. «в» втрачав би будь-який сенс і можливість його практичного застосування, оскільки повністю нівелювався пп. «б».

Таким чином, колегія суддів вважає, що притягнення до відповідальності за порушення пп. «б» п. 15.10. ПДР неможливо, якщо автомобіль було припарковано із дотриманням умов, передбачених п. «в» вказаного пункту Правил.

Отже, на думку колегії суддів, підлягає доведенню відповідачами недотримання позивачем таких умов, а саме - розташування легкового автомобілю на краю тротуару, де для руху пішоходів залишається менше двох метрів.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що доказів на підтвердження такого порушення відповідачем не надано.

Крім того, на думку колегії суддів, порушення правил стоянки за умов вчинення його водієм легкового автомобілю та за наявності ширини тротуару, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м, підлягає кваліфікації за пп «в» , а не п «б» п. 15.10, оскільки диспозиція норми має факультативні ознаки: воно вчиняється спеціальним суб`єктом і у відповідному місці.

З урахуванням цього, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому скарги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, спеціаліста 1 категорії - інспектора з паркування відділу контролю за паркуванням інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Омельченка Віталія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року у справі № 199/693/20 (2-а/199/31/20) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили с дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко