Справа № 640/21621/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 квітня 2020 року справа №640/21621/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доУповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни (далі по тексту - відповідач, Уповноважений ВРУ з прав людини Денісова Л.Л.)
про1) визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого особи ВРУ з прав людини Денісової Л.Л. з розгляду електронного звернення ОСОБА_1 із заявою від 31 липня 2018 року №2; 2) зобов`язання Уповноваженої особи ВРУ з прав людини Денисової Л.Л. провести розгляд звернення ОСОБА_1 , заяви від 31 липня 2018 року №2 із забезпеченням дотримання прав заявника, визначених в Законі України «Про звернення громадян»; 3) стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. з Уповноваженої ВРУ з прав людини Денісової Л.Л.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає, що Уповноваженим ВРУ з прав людини Денісовою Л.Л. з порушенням Закону України «Про звернення громадян» не надана відповідь на його заяву від 31 липня 2018 року №2, направлену у формі електронного звернення, що стосувалась перевірки обставин, викладених у заяві від 25 червня 2018 року №1 щодо грубих порушень Національним агентством України з питань державної служби проведення конкурсу на зайняття вакантної посади керівника апарату Фонду державного майна України та фактів фальсифікації при перевірці документів, поданих кандидатом ОСОБА_3

Позивач у позовній заяві зазначає, що Уповноваженим ВРУ з прав людини Денісовою Л.Л. не надано відповіді по суті його електронного звернення, заяви від 31 липня 2018 року №2, а лише повідомлено листом від 29 серпня 2018 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 323518, 323519, 323523, 323541, 323557. 18/10-110 про необхідність додаткового вивчення питань, порушених у зверненнях позивача, у зв`язку з чим строк розгляду звернень продовжено відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян»; вказує, що порушуються його права, як заявника, приймати участь при розгляді його звернення особисто та особисто викладати пояснення та аргументи.

Враховуючи, що звернення позивача не розглянуто належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства України, йому спричинено значні душевні страждання, приниження його честі та гідності, у зв`язку з чим необхідно стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/21621/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує на необґрунтованість позовних вимог та зазначає, що звернення позивача від 31 липня 2018 року №2 розглянуто у встановлені в Законі України «Про звернення громадян» строки і надано позивачу відповідні роз`яснення листом від 13 вересня 2019 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 32518, 323519, 323523, 323541, 323557.18-1/10-110, що підтверджується реєстром поштових відправлень від 14 вересня 2018 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2018 року ОСОБА_1 направив на електронну адресу Уповноваженого ВРУ з прав людини Денисової Л.Л. заяву №2 «Повідомлення щодо порушення вимог законодавства, а саме Закону України «Про звернення громадян» посадовими особами Національного агентства України з питань державної служби та про недоліки в їх діяльності при розгляді заяви ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року до Прем`єр-міністра України», де повідомив про те, що Національне агентство України з питань державної служби порушило права позивача, зазначені в статті 18 Закону України «Про звернення громадян», оскільки не забезпечило при розгляді його заяви від 25 червня 2018 року №1 право особисто викласти всі обставини особі, що перевіряла факти у зверненні, право ознайомитися з матеріалами перевірки, а також позбавило в наданні додаткових матеріалів.

У зверненні від 25 червня 2018 року №1 до Прем`єр міністра України Гройсмана В.Б. позивач повідомляв про грубі порушення Національного агенства України з питань державної служби при проведенні конкурсу на зайняття вакантної посади керівника апарату Фонду державного майна України та про факти фальсифікації при здійсненні перевірки документів, поданих кандидатом Спірною О.Д.

Позивач не погодився з розглядом його заяви від 25 червня 2018 року №1 без дотримання його прав, що визначені в статті 18 Закону України «Про звернення громадян», у зв`язку з чим просить в заяві від 31 липня 2018 року №2 Уповноваженого ВРУ з прав людини Денісову Л.Л. об`єктивно та всебічно перевірити та розглянути викладені в заяві факти та обставини; повідомити про відкриття провадження та інформувати про результати провадження, з наданням копій протоколів про адміністративне правопорушення; при розгляді заяви забезпечити реалізацію прав, визначених в статті 18 Закону України «Про звернення громадян», а саме: повідомити про дату та час перевірки поданої заяви для забезпечення його права на участь у перевірці та забезпечення його правом особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву; повідомити про дату закінчення перевірки з наданням інформації про реалізацію його права на ознайомлення з матеріалами перевірки.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва керується наступними мотивами.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі №1-29/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до статті 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

У відповідності до частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Наведені норми Закону України «Про звернення громадян» вказують, що звернення громадян, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду тим органом чи посадовою особою органу, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов`язковим повідомленням громадянина про результати розгляду; при цьому орган або посадова особа зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти звернену до них заяву та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

Вище встановлено, що у листі від 29 серпня 2018 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 323518, 323519, 323523, 323541, 323557.18/10-110 Секретаріат Уповноваженого ВРУ з прав людини повідомив ОСОБА_1 про продовження строку розгляду звернення відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян», а також роз`яснив позивачу порядок реалізації його прав, визначених в статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

Як вказує позивач, на час звернення до суду з позовною заявою жодної відповіді про результати розгляду його заяви по суті порушених питань від відповідача не отримано.

У свою чергу відповідач стверджує, що надав відповідь за звернення ОСОБА_1 у встановленому Законом порядку листом від 13 вересня 2019 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 32518, 323519, 323523, 323541, 323557.18-1/10-110, посилаючись на реєстр відправлень від 14 вересня 2018 року.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд встановив, що у справі міститься копія листа Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини від 13 вересня 2019 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 323518, 323519, 323523, 323541, 323557.18-1/10-110, у якому повідомляється ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення.

Однак, суд звертає увагу, що відповідач не надав належних та допустимих доказів направлення/вручення вказаного листа ОСОБА_1 .

В якості доказу направлення позивачу відповіді на звернення відповідач надав суду копію реєстру від 14 вересня 2018 року документів департаменту моніторингу, переданих на відправку до управління документального забезпечення та прийому громадян Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини.

Суд відхиляє посилання відповідача на вказаний реєстр, оскільки він не підтверджує будь-яких обставин, зокрема щодо направлення ОСОБА_1 відповіді на його заяву від 31 липня 2018 року №2, не є реєстром поштових відправлень та не містить будь-яких відміток відділення поштового зв`язку.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували направлення/вручення ОСОБА_1 відповіді на його звернення, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Уповноважений ВРУ з прав людини фактично не розглянув звернення ОСОБА_1 - заяву від 31 липня 2018 року №2, та не повідомив про результати його розгляду, що вказує на протиправну бездіяльність в цій частині.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач також вказує, що в заяві від 31 липня 2018 року №2 він клопотав бути особисто присутнім при розгляді заяви; особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу; повідомити про дату та час ознайомлення з матеріалами перевірки відповідно до наданих йому прав статтею 18 Закону України «Про звернення громадян». Уповноважений ВРУ з прав людини Денісова Л.Л. у своєму листі від 29 серпня 2018 року №17/12-К323425, 323430, 323468, 323518, 323519, 323523, 323541, 323557.18/10-110 повідомив позивача, що установлений статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» обов`язок на прохання громадянина запрошувати його на засідання органу, що розглядає його заяву чи скаргу, виникає здебільшого в колегіального органу лише у разі розгляду звернення на відповідному засідання. Оскільки ні Уповноважений ВРУ з прав людини, ні Секретаріат не є колегіальними органами, а діють за принципом єдиноначальності, проведення спеціальних засідань для розгляду звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не передбачено, у зв`язку з чим звернення позивача підлягає одноособовому розгляду.

Стаття 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що особа, яка звернулася із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

У статті 19 Закону України «Про звернення громадян» також визначений обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

З аналізу вказаних норм Закону України «Про звернення громадян» вбачається, що право громадянина особисто викласти свої аргументи особі, що перевіряла звернення не ставиться в залежність від форми розгляду такого звернення (одноособово, колегіально тощо); у свою чергу стаття 19 Закону України «Про звернення громадян» визначає обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб забезпечити реалізацію права громадянина, на його прохання, бути присутнім особисто при розгляді його звернення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року №К/9901/17415/18 (справа №826/12287/16).

Отже, суд приходить до висновку, що Уповноваженим ВРУ з прав людини Денісовою Л.Л. при розгляді заяви позивача від 31 липня 2018 року №2 порушено права особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, а також право бути запрошеним на засідання відповідного органу, що розглядає заяву чи скаргу, що вказує на протиправну бездіяльність відповідача та про необхідність задоволення позову в цій частині.

У свою чергу доведена протиправна бездіяльність є підставою для зобов`язання Уповноваженого ВРУ з прав людини Денісової Л.Л. розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 липня 2018 року №2 із забезпеченням дотримання прав, визначених у статтях 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян», зокрема: особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, а також право бути запрошеним на засідання відповідного органу, що розглядає заяву чи скаргу, та повідомити про результати розгляду звернення.

Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 року у справі №826/23650/15.

Беручи до уваги те, що позивачем не доведено та не надано відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, також не наведено міркування, з яких позивач виходив при визначені розміру шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки при розгляді заяви ОСОБА_1 з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 17 грудня 2018 року №0.0..1, позивач під час звернення до суду сплатив судовий збір у розмірі 1 409,60 грн.; враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 704,80 грн.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За визначенням пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з наданої суду копії договору про надання правових послуг №5/12/ЗГ-КДМ від 11 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Гронь М .А., останній зобов`язався надати позивачу за плату правові послуги, визначені у цьому договорі.

За умовами пунктів 2, 6.3, 6.4 договору визначено зміст послуги та передбачено, що розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт; розмір гонорару за фактично надані послуги підтверджується актом приймання - передачі наданих послуг, який підписується сторонами цього договору та складає його невід`ємну частину.

У відповідності до пункту 6.5 договору оплата гонорару адвоката за цим договором здійснюється у наступному порядку:

6.5.1 клієнт сплачує адвокату авансовий платіж у розмірі 2 000,00 грн без ПДВ не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту укладання цього договору.

Як вбачається з наданої суду копії акта приймання - передачі надання правових послуг від 17 грудня 2018 року №5/12/ЗГ-КДМ за договором про надання правових послуг від 11 грудня 2018 року, цим актом сторони підтвердили, що адвокат фактично надав, а клієнт прийняв правові послуги на загальну суму 10 203,75 грн без ПДВ.

Розмір витрат клієнта, як зазначено в акті, складається з наступних послуг:

- аналіз фактичних обставин справи: дослідження змісту та форми поданої клієнтом до УВРУзПЛ" заяви від 31 листопада 2018 року №2, дослідження відповіді "Секретаріату представника УВРУзПЛ" від 29 серпня 2018 року, встановлення конкретних порушень прав та законних інтересів клієнта, передбачених Законом України "Про звернення громадян" - 1 год. 30 хв. *50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1 440,75 грн;

- аналіз судової практики з розгляду судових спорів щодо порушень прав та інтересів осіб, пов`язаних з порушенням законодавства України зі звернення громадян до суб`єктів владних повноважень - 3 год.*50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2 881,50 грн;

- обґрунтування правової позиції та способу захисту прав та інтересів клієнта, включаючи право на відшкодування моральної шкоди - 3 год.*50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2 881,50 грн;

- складання та подання позовної заяви до Окружного адміністративного суду міста Києва - 3 000,00 грн.

У справі також міститься ордер на надання правової допомоги серії ПТ№063621 від 11 грудня 2018 року.

Однак, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт сплати адвокату Гронь М. А. грошової суми саме у розмірі 10 203,75 грн.; разом з тим, позивач надав копію квитанції від 17 грудня 2018 року №0.0..1, згідно з якою здійснено платіж в якості авансового платежу за послугою по договору від 11 грудня 2018 року №5/12/зг-кдм у розмірі 2 000,00 грн.

Тобто, позивачем не доведено, а судом не встановлено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу саме у розмірі 10 203,75 грн., у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність стягнути витрати на професійну правничу допомогу лише у розмірі 2 000,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - заяви від 31 липня 2018 року №2 «Повідомлення щодо порушення вимог законодавства, а саме Закону України «Про звернення громадян» посадовими особами Національного агентства України з питань державної служби та про недоліки в їх діяльності при розгляді заяви ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року до Прем`єр-міністра України», яка виявилась у не розгляді звернення, не забезпеченні права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву, права участі у перевірці поданої заяви, права бути присутнім при розгляді поданої заяви, ознайомленні з матеріалами перевірки та наданні додаткових матеріалів, а також у не повідомленні про результати розгляду звернення.

3. Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Людмилу Леонтіївну розглянути електронне звернення ОСОБА_1 - заяву від 31 липня 2018 року №2 «Повідомлення щодо порушення вимог законодавства, а саме Закону України «Про звернення громадян» посадовими особами Національного агентства України з питань державної служби та про недоліки в їх діяльності при розгляді заяви ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року до Прем`єр-міністра України» із дотриманням прав, передбачених статтями 18 та 19 Закону України «Про звернення громадян», а саме: особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, а також право бути запрошеним на засідання відповідного органу, що розглядає заяву чи скаргу, та повідомити про результати поданого звернення.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна (01108, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 21/8, реєстраційний номер облікової картки платника податків відсутній).

Суддя В.А. Кузьменко