Справа № 240/11269/19
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11269/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

14 квітня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Охрімчук І.Г. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася в Житомирський окружний адміністративний суд звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідача), про:

- визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у листі №М-2669 від 8 липня 2019 року у здійсненні призначення пенсії за віком;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати у подальшому ОСОБА_1 пенсію за віком з 10 травня 2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 20.12.2019 позов задовольнив частково. Визнав неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , оформленої листом №М-2669 від 8 липня 2019 року у призначенні пенсії за віком.

Також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 10 травня 2019 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону, і тому в Законі на даний час не міститься жодної норми, яка б скасовувала право пенсіонера на отримання ним пенсії в результаті того, що він проживає не в Україні. Вважає, що виплата пенсій особам, які проживають або виїжджають на постійне місце проживання за кордон, можлива лише в тому випадку, якщо пенсія була уже призначена, коли особа проживала в Україні. Таким чином, умов, які б давали право на пенсію ОСОБА_1 , не передбачено, адже позивач зареєстрована і фактично проживає в Ізраїлі. Реєстраційний номер облікової картки платника податків, виданий 21 травня 2019 лише підтверджує те, що позивач не вчиняла жодних юридичних дій на території України після виїзду в 1994 році. Крім того, угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена, Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсій громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди, тому призначати та виплачувати позивачу пенсію на інших умовах ніж, передбачені Законом, немає підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки зазначає, що відповідно до п. 2 ст. 9 КАС України, публічно-правовий спір між сторонами обмежений аргументами відмови відповідача у призначення пенсії. Вважає, що апеляційна скарга відповідача жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції. До виїзду за кордон і станом на теперішній час ОСОБА_1 пенсію не отримує, у зв`язку з чим 10 травня 2019 року через уповноваженого представника позивач звернулась із заявою про призначення пенсії. Однак, згідно інформації викладеної в листі відповідача від 16 травня 2019 №Р-283 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що: позивач не звернулась із заявою для призначення їй пенсії особисто, а через свого представника; відсутністю правового механізму щодо виплати пенсії пенсіонерам, які проживають за кордоном, відсутністю реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача; документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії; позивач не є громадянкою України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копією трудової книжки, що позивач до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працювала на території України, трудовий стаж складає 24 роки. Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1

30 грудня 1994 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

При віку 73 роки і страховому стажі понад 24 роки, на думку позивача, вона досягла усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком, встановлених частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 9 липня 2003 року.

Ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія позивачу не призначалась, відповідно пенсійних виплат вона не отримує.

Враховуючи те, що позивач постійно мешкає у Державі Ізраїль, де не має територіального органу ПФУ, у неї виникли труднощі щодо того, до якого з Управлінь Пенсійного фонду України їй звертатися. Тому, потребуючи допомоги у реалізації свого законного права на пенсію, 28 травня 2019 року представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України з заявою, в якій просив визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю.

Пенсійний фонд України, згідно інформації викладеної в листі №15581/Р-11 від 14 червня 2019 року, направив заяву про призначення пенсії позивача з доданими документами, необхідними для призначення пенсії, вказавши при цьому, що управлінням визначеним для розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії є ГУ ПФУ в Житомирській області.

10 травня 2019 року з метою призначення пенсії за віком позивач через свого представника звернувся до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії.

Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило у призначені пенсії ОСОБА_1 , згідно інформації викладеної в листі від 16 травня 2019 року №Р-283. У відмові зазначено, що на сьогоднішній день в органів Пенсійного фонду відсутні будь-які правові підстави для призначення пенсії за віком позивачу, у зв`язку з відсутністю правового механізму щодо виплати пенсії пенсіонерам, які проживають за кордоном, а органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

20 травня 2019 року був отриманий лист від УДМС України в Житомирській області від 15 травня 2019 року №1801.4-2860/18.1-19 про відсутність інформації щодо виходу ОСОБА_1 з громадянства України.

29 травня 2019 року представником позивача на адресу Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області були направлені додаткові документи для призначення пенсії позивачу.

8 липня 2019 року за №М-266910 відповідач відмовив у призначені пенсії ОСОБА_1 , обґрунтувавши свою відмову, як і попередню.

3 липня 2019 року відповідно до Постанови КМУ №628 від 28 серпня 2018 року Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області було ліквідовано внаслідок приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яке є його правонаступником.

Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Приписами статті 24 Конституції України визнасено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі Закон № 1058), загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.ст. 1,2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.»

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до приписів статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону України №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 51 цього Закону).

Слід також зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Дані положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листі №М-2669 від 8 липня 2019 року є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини викладеним, зокрема, у рішенні у справі Пічкур проти України.

Однак, відповідачем не досліджувалось питання наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії за віком, а суд не може перебирати за себе дискреційні повноваження цього органу та встановлювати наявність чи відсутність необхідного стажу позивача для призначення пенсії, оскільки це питання не було підставою для відмови у призначенні пенсії.

Як встановлено судом першої інстан особиста заява позивача про призначення пенсії повністю відповідає формі, яка встановлена Додатком 2 Порядку 22-1. Підпис заявника на заяві про призначення пенсії належить ОСОБА_1 , особа якої була посвідченням особи та була засвідчена нотаріусом у Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджені печаткою апостиль відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23 грудня 2003 року.

Відповідно до пункту 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідачу був поданий оригінал довіреності від імені позивача, яка посвідчена нотаріально та апостильована, копія даної довіреності відповідно до повноважень відповідача була засвідчена належним чином та прийнята з іншими документами позивача для призначення пенсії, що підтверджено у листі від 16 травня 2019 року №Р-283 Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем вимога особистої подачі заяви про призначення пенсії була дотримана у повному обсязі.

Стосовно тверджень відповідача про відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем, що на думку відповідача, забороняє відповідачу поновити пенсію позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 у пункті 3.3 вказано встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин України обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

При цьому, відповідно до пункту 3.3 Рішення №25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначає, що визнання оспорюваних положень Закону неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуваннюпитань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами та виплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини, які виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Таким чином, норми Конституції України, як норми прямої дії, застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти чи ні, тим паче вони не можуть бути поставлені у залежність від того, чи був укладений будь-який договір між державами чи ні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції стосовно твердження відповідача, що відсутність реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача, що на думку відповідача, звільняє останнього від обов`язку призначення пенсії позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 44 Закону України №1058-ІV заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі.

Пенсійний фонд України визначив відповідача уповноваженим органом для призначення пенсії позивачу, що підтверджено відповідним листом Пенсійного фонду України від 14 червня 2019 року №15581/Р-11.

На підставі вказівки Пенсійного фонду України та виходячи з останнього місця реєстрації в Україні, позивач, у відповідності до діючого законодавства, звернулась з заявою про призначення пенсії саме до відповідача.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може бути пов`язано з такою умовою як постійне проживання в Україні, а держава в свою чергу у відповідності з конституційними принципами зобов`язана гарантувати це право, незалежно від того, де проживає особа, котрій призначена пенсія в Україні або за її межами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо твердження відповідача, що документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку №22-1, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкові державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління ПФУ N422-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок №22-1) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

При зверненні до відповідача з особистою заявою про призначення пенсії позивачем було надано копію посвідчення особи та його оригінал для огляду та засвідчення копії. Даний факт підтверджено вхідним штампом відповідача, який був поставлений після огляду та прийняття документів позивача. Посвідчення містить інформацію про особу позивача, місце її проживання та вік, як того вимагає вищевказаний пункт 2.9 Порядку №22-1. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який виданий 6 грудня 1993 року.

Слід також зазначити, що позивач постійно проживала на території України і на момент проголошення Незалежності України 24 серпня 1991 року і до 1994 року включно.

Як вірно зазначено судом першої інстанції громадянство позивача не припинялось ні за жодною з підстав, а відповідачем не надано доказів зворотного. Припинення громадянства можливе виключно на підставі відповідного указу Президента України (стаття 17 Закону України "Про громадянство").

Крім того, 20 травня 2019 року був отриманий лист УДМС України в Житомирській області від 15 травня 2019 року №1801.4-2860/18.1-19 про відсутність інформації щодо виходу позивача з громадянства України.

На підставі викладеного, позивач є громадянкою України, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції дав належну правову щодо позовних вимог призначити пенсію з проведенням її індексації і компенсацією втрати частини доходів, тому вважає їх передчасними.

Колегія суддів зазначає, що під час перегляду рішення суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Охрімчук І.Г. Капустинський М.М.