Справа № 120/474/20-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 квітня 2020 р. Справа № 120/474/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовом звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що з червня 2015 року вона перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Дізнавшись, що відповідачем під час призначення пенсії не врахована довідка № 1/290 від 17.09.2018 року, виданої державною установою "Науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут вибухозахищеного та рудникового електрообладнання" вона звернувся до відповідача із відповідною заявою про перерахунок пенсії з урахуванням зазначеної довідки. Разом з тим, відповідач відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії, посилаючись на те, що починаючи з 01.12.2014 на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади не функціонують, тому будь-які запити, звернення, довідки чи ніші документи, підготовлені або видані після 01.12.2014 підприємствами, установами, організаціями з територій, які непідконтрольні українській владі, не підлягають виконанню.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 11.02.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного позову. Відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону 1207 - VІІ будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом», «будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» із внесеними змінами, затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Усі документи, які видані на непідпорядкованій Україні, починаючи з 1 грудня 2014 року, вважаються недійсним та не мають юридичної сили, відтак зазначає, що відсутні правові підстави для здійснення перерахунку пенсії позивача з урахуванням довідки № 1/290 від 17.09.2018 року, яка видана державною установою "Науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут вибухозахищеного та рудникового електрообладнання", що знаходиться в. Донецьк.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що починаючи з червня 2015 року позивач перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При призначенні ОСОБА_1 пенсії не був взятий до уваги запис в трудовій книжці про час роботи позивача на дослідницько-експерементальному заводі в м. Донецьк з 01 серпня 1981 року по 20 вересня 1985 року у зв`язку з тим, що там були виправлення.

Оскільки з 2014 року м. Донецьк знаходиться на непідконтрольній державі Україна території позивач змогла отримати уточнюючу довідку, яка підтверджує час її роботи на дослідницько-експерементальному заводу в м. Донецьк лише у вересні 2018 року.

У грудні 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням зазначеної довідки.

Листом від 21.12.2019 року №3690/П-10 відповідач відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії, посилаючись на те, що починаючи з 01.12.2014 на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади не функціонують, тому будь-які запити, звернення, довідки чи ніші документи, підготовлені або видані після 01.12.2014 підприємствами, установами, організаціями з територій, які непідконтрольні українській владі, не підлягають виконанню.

Незгода позивача з такою відмовою, зумовила її звернутися до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (абзац перший пункту 3 Порядку № 637).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 01.08.1981 року, позивач працювала з 01.08.1981 року по 20.09.1985 року на посаді слюсаря-електроремонтника 2 розряду механіко-збирального цеху дослідницько-експериментального заводу в м. Донецьк.

Отже, стаж роботи позивача у період з 01.08.201981 року по 20.09.1985 року в дослідницько-експерементальному заводі в м. Донецьк підтверджується основним документом, а саме копією трудової книжки.

Також, відповідно до довідки № 1/290 від 17.09.2018 року, виданої державною установою "Науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут вибухозахищеного та рудникового електрообладнання" підтверджено період роботи позивача з 01.08.1981 року по 20.09.1985 року на посаді слюсаря-електроремонтника 2 розряду механіко збирального цеху дослідницько-експериментального заводу в м. Донецьк та співпадають з записами у трудовій книжці.

Стосовно посилань відповідача щодо недійсності вказаної довідки, оскільки вона видана на не підконтрольній Україні території, суд зазначає наступне.

Згідно частин першої та другої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна (частина перша статті 17 Закону № 1207-VII).

В силу вимог частини першої статті 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 1207-VII встановлено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд зазначає, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу, виданого закладом, що знаходиться на території проведення антитерористичної операції, як доказ, оскільки його не прийняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому конституційне право на належне пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 23.01.2018 року у справі № 583/392/17, від 30.10.2018 року у справі № 234/3038/17, від 11.12.2018 року у справі №360/1628/17, від 23.12.2019 року у справі № 235/2773/17, від 04.03.2020 року у справі № 235/2008/17.

За казаних обставинах, суд доходить висновку, що період роботи позивача з 01.08.1981 року по 20.09.1985 року на посаді слюсаря-електроремонтника 2 розряду механіко збирального цеху дослідницько-експериментального заводу в м. Донецьк, мають бути зараховані до трудового стажу, оскільки підтверджуються належними доказами.

У відповідності до частини четвертої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Відтак, оскільки з заявою про зарахування стажу роботи і, як наслідок, перерахунку пенсії, позивач звернулася до пенсійного органу 16.12.2019 року, то відповідно наведений перерахунок в силу зазначених правових приписів, має бути проведений з 01.01.2020 року.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про задоволення даного адміністративного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Вінницькій області понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позови задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 03.08.1981 року по 20.09.1985 року до страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 03.08.1981 року по 20.09.1985 року до страхового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з урахуванням довідки № 1/290 від 17.09.2018 року, виданої державною установою «Науково-дослідний проектно- конструкторський і технологічний інститут вибухозахищеного та рудникового електрообладнання» з 01 січня 2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 15.04.2020 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна