Справа № 1.380.2019.002705
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002705 пров. № А/857/1687/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року, ухвалене суддею Мричко Н.І. у м. Львові о 11:26, повний текст якого складений 23 грудня 2019 року, у справі № 1.380.2019.002705 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Львівської митниці ДФС, у якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.97) просила стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових коштів по день їх фактичного розрахунку у розмірі 176822,36 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем самостійно скасовано рішення про притягнення позивача до дисциплінарного стягнення, що мало наслідком нарахування та виплату середнього заробітку та виникнення права на доотримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

26.02.2019 на виконання рішення Львівського окружного адміністративеного суду від 27 липня 2018 року у справі №813/3657/17 Львівською митницею ДФС проведено розрахунок належних позивачу до виплати грошових коштів в сумі 9651,40 грн та грошової компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 3660,09 грн.

Оскільки відрахування суми у розмірі 9651,40 грн відбулось у лютому 2018 року під час проведення нового розрахунку належної компенсації заробітної плати за час відсторонення від посади у розмірі 87378,33 грн, на думку позивача, саме з цієї події слід обраховувати початок періоду затримки проведення відповідачем повного розрахунку по день фактичного розрахунку - 26.02.2019.

Рішеням Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Рішеня мотивоване тим, що оскільки новий розрахунок при звільненні позивача проводився у лютому 2018 року, а остаточна виплата належних позивачу сум проведена лише 26.02.2019, вказаний період є часом затримки у повному розрахунку.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної оскарги обгрунтовує тим, що у відповідності до положень ст.116 КЗпП України виплата усіх належних позивачу сум проводилась в день звільнення. Після звільнення позивача Львівська митниця ДФС наказом від 14.02.2018 №29-дс «Про скасування наказу» скасувала наказ Львівської митниці ДФС від 13.09.2017 №647-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» і відповідно до вимог ст.72 Закону України «Про державну службу» здійснила нарахування та виплату середньої заробітної плати за весь час відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків за період з 20.06.2017 по 13.09.2017.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 у справі №813/3657/17 стягнено з Львівської миниці ДФС на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9651,40 грн та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 3660,09 грн. Меморіальним ордером №2 від 25.02.2019 забезпечено перерахування грошових компенсацій згідно виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №813/3657/17.

При цьому, покликаючись на ст.122 КАС України та ст.233 КЗпП України, вказує, що підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом є несвоєчасна виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 3660,09 грн та грошових коштів на суму 9651,40 грн, а не належної їй заробітної плати, що на думку скаржника, унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати будь-яким строком. Застосування положень цієї норми законодавець пов`язує виключно із поданням до суду позову про стягнення заробітної плати.

Вказує, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою слід вважати усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відтак, враховуючи правову природу виплат, які просить стягнути позивач, такі являються компенсаційними виплатами працівнику у разі його незоконного звільнення та не можуть вважатись заробітною платою за виконану роботу, яка у свою чергу пов`язується з виконаною роботою, як це передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці».

Скаржник вказує, що з огляду на положення ст.116 КЗпП України позивач про порушення свого права на отримання всіх виплат дізналась в момент ознайомлення з наказом про звільнення, у якому зазначено про проведення повного розрахунку. Позовна заява датована позивачем 24.05.2019 та подана з порушенням встановленого ч.5 ст.122 КАС України та ст.233 КЗпП України строку без зазначення причин поважності пропущення процесуального строку.

Крім того, вказуючи на те, що позивач була звільнена наказом Львівської митниці ДФС №757-о від 23.10.2017, а рішення Львівським окружним адміністративним судом ухвалене 27.07.2018, не погоджується із визначеним судом періодом затримки виплати належних звільненому працівнику сум - з лютого 2018 року по 26.02.2019.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенняі апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Львівської митниці ДФС.

Наказом Львівської митниці ДФС від 08.06.2017 №323-о "Про відсторонення від виконання посадових обов`язків", зокрема, відсторонено ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження; встановлено для позивача п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями та визначено її робоче місце у відділі боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї управління протидії митних порушень Львівської митниці ДФС.

Наказом Львівської митниці ДФС від 13.07.2017 №434-о "Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС від 08.06.2017 №323-о" визначено робочим місцем для ОСОБА_1 відділ організації документування і роботи з документами управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Львівської митниці ДФС.

Наказом Львівської митниці ДФС від 13.09.2017 №647-о "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" за неналежне виконання посадових обов`язків начальнику управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головному бухгалтеру Львівської митниці ДФС - ОСОБА_1 оголошено догану.

Наказом Львівської митниці ДФС від 23.10.2017 №757-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Львівської митниці ДФС.

Наказом Львівської митниці ДФС від 14.02.2018 №29-дс на виконання вимоги Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Львівській та Закарпатській областях від 06.02.2018 №3 скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 13.09.2017 №647-о "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності".

Відповідно до вимог частини 4 статті 72 Закону України "Про державну службу" Львівська митниця ДФС здійснила нарахування та виплату середньої заробітної плати за весь час відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків за період з 20.06.2017 по 13.09.2017.

Суд встановив, що в лютому 2018 року Львівська митниця ДФС провела новий розрахунок належної ОСОБА_1 компенсації заробітної плати за час відсторонення від посади у розмірі 87378,33 грн.

Вважаючи, що компенсацію проведеною відповідачем не у повному обсязі, ОСОБА_1 зверталася з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 у справі №813/3657/17, яке залишено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 без змін, з Львівської митниці ДФС стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9651,40 грн та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 3660,09 грн.

Львівська митниця ДФС в повному обсязі виконала рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2018 у справі №813/3657/17 лише 26.02.2019.

Позивач вважаючи дії відповідача щодо непроведення протягом тривалого часу у повному обсязі розрахункових коштів протиправними, звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Водночас позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних їй сум за час, що охоплюється періодом з моменту проведення нового розрахунку належної їй компенсації заробітної плати за час відсторонення від посади - з лютого 2018 року по дату здійснення повного розрахунку - 26 лютого 2019 року.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стосовно доводів скаржника про те, що до спірних правовідносин слід застосувати норму частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, якою встановлений тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, що підтверджується роз`ясненням Конституційного Суду України, наданим в рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Дані обмеження встановлюються з метою дисциплінування учасників по справі та не допущення зловживань своїми процесуальними правами.

За ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України).

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведені положення дають підстави для висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП України).

Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 стосується офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

При цьому, у резолютивній частині даного рішення Конституційний Суд роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналізуючи наведені обставини справи, зіставлені з правовим регулюванням спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із затримкою розрахунку за період відсторонення позивача від виконання нею посадових обов`язків, для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що згідно виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 у справі №813/3657/17 відповідачем проведено розрахунок за час відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків 26.02.2019, відтак саме з цієї дати починається перебіг тримісячного строку для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права - виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахункових коштів.

Відповідно до ч.9 ст. 120 Кодексу адміністративного судочинства України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Згідно відбитку поштового штемпеля позивачем на адресу суду першої інстанції скеровано позовну заяву засобами поштового зв`язку 24.05.2019, тобто в межах тримісячного строку з дати виникнення обставини, яка передувала зверненню до суду за захистом порушеного права.

З огляду на наведене, позивач набула право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Щодо обрахування періоду затримки виплати належних звільненому працівнику сум колегія суддів зазначає наступне.

Згідно доводів скаржника, позивач звільнена з роботи наказом Львівської митниці ДФС від 23.10.2017 №757-о та відповідно до положень ст.116 КЗпП України роботодавцем проведено виплату усіх належних сум у день звільнення. Відтак, покликаючись на те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/3657/17, яким стягнуто грошові кошти за час відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків датоване 27 липня 2018 року, а виконавчий лист судом видано 24 січня 2019 року, не погоджується із обрахуванням судом першої інстанції періоду затримки проведеного з позивачем фактичного розрахунку.

Слід зазначити, що виходячи з наведених вимог трудового законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку,- наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, оскільки новий розрахунок при звільненні позивача проводився у лютому 2018 року, а остаточна виплата належних позивачу сум була проведена лише 26.02.2019, суд вважає вказаний період часом затримки у повному розрахунку.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Так, з врахуванням положень зазначеного вище Порядку та даних довідки, наданої Львівською митницею ДФС вих.№13-70-05/38-201 від 25.10.2019 про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 (а.с.89), судом першої інстанції правильно обраховано середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 176822,36 грн, виходячи з розрахунку добутку множників: середньоденного заробітку - 715,88 грн та 247 днів періоду затримки.

Відтак, вірним способом відновлення порушеного права позивача в межах заявлених ним позовних вимог є стягнення з Львівської митниці ДФС середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахункових коштів по день їх фактичного розрахунку у розмірі 176822,36 грн.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі №1.380.2019.002705 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
У зв`язку з перебуванням суддів, що входять до визначеного для розгляду даної справи складу колегії суддів, у відпустці з 31.03.2020 по 13.04.2020 постанова складена у повному обсязі 14.04.2020.