Справа № 161/20174/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 рокуЛьвівСправа № 161/20174/19 пров. № А/857/3450/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року (рішення ухвалене у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Рудської С.М. у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження, повний текст рішення суду складено 02 березня 2020 року) у справі №161/20174/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП рядового поліції Недюка Романа Руслановича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, суд-

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

03.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ДП 18 № 243440 від 25.11.2019 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до Інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП рядового поліції Недюка Романа Руслановича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач в особі його представника звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для винесення законного рішення.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач по телефону не розмовляв та не користувався ним, для перевезення найменшої дитини використовувалося спеціальне автомобільне крісло, зазначає, що не можна брати до уваги показання свідка ОСОБА_2 , тому що свідок є співробітником відповідача. Стверджує, що відеозапис із нагрудної камери поліцейського не може бути прийняти до уваги, оскільки не відображає відомостей про вчинення правопорушення.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули. Позивач подав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Клопотань про відкладення слухання справи учасники справи не направляли. З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що 25.11.2019 року інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП рядовим поліції Недюком Р.Р. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ДП18 № 243440 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП (а.с. 15).

З оскаржуваної постанови вбачається, що 25.11.2019 року о 22:23 год. в м. Луцьку по вул. Потебні, 71, під час керування транспортним засобом MERCEDES-Benz E270, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 користувався засобами зв`язку мобільним телефоном, тримаючи його у руці, а також за наявного обладнання автомобіля ременями безпеки, допустив порушення правил перевезення дітей, а саме: перевозив дітей, зріст яких менше 145 см., або тих, яким не виповнилось 12 років без використання спеціальних засобів, які дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки передбачених конструкцією цього транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.9 «д», п. 21.11 «б» ПДР України, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП (а.с. 15).

Дослідивши доводи заявника, колегія суддів приходить до висновку, що предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є питання наявності чи відсутності в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п. 2.9 «д» ПДР України водієві під час керування транспортним засобом забороняється користуватися засобами зв`язку, в тому числі тримаючи їх у руці, а допитана в судовому засіданні у якості свідка інспектор поліції Домашук Т.В. пояснила, що нею було виявлено, що в салоні автомобіля перебувають малолітні діти, один з яких (немовля) перебував на руках у жінки, яка знаходилася на задньому сидінні. Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача в частині порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів встановила таке.

Постановою серії ДП 18 № 243440 від 25.11.2019року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. «д» п. 2.9 ПДР України (користування засобами мобільного зв`язку водієм під час руху транспортного засобу) та п. 21.11 «б» ПДР України (перевезення без користування спеціальними засобами безпеки).

Відповідальність за вказані правопорушення передбачена ч. 2 ст. 122, ч. 10 ст. 121 КУпАП.

Питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно п. 2.9 «д» ПДР України водієві під час руху транспортного засобу забороняється користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Диспозицією ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачається адміністративна відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Пунктом 21.11 «б» ПДР України передбачено, що дітей, зріст яких менше 145 см або тих, що не досягли 12-річного віку, забороняється перевозити у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу.

Відповідно до ч. 10 ст. 121 КУпАП порушення правил перевезення дітей тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення передбачені ч. 10 ст. 121 КУпАП та ч.2 ст. 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У позовній заяві позивач зазначив, що будь-яких протиправних дій з інкримінованих адміністративних правопорушень не вчиняв, а оскаржувана постанова відносно нього складена неправомірно.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

За таких обставин відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та зокрема довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 ст. 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно з п. 11 ч.1 ст. 23 Закону № 580-VIII поліція регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ст. 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1) перевірка документів особи; 2) опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд;4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування.

Відповідно до ст.40 Закону № 580-VIII поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів звертає увагу, що у графі 8 оскаржуваної постанови зазначено, що єдиним доказом вчинення обумовлених порушень є « запис з нагрудного реєстратора поліцейського».

Дослідивши вказаний відеозапис, колегією суддів встановлено, що матеріали вказаної відеофіксації не містять безпосередніх доказів користуватися позивачем засобами зв`язку під час руху транспортного засобу.

Слід зазначити, що ч.2 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук.

На місці винесення постанови та вході розгляду справи, як суді першої так і апеляційної інстанцій позивач заперечував обставин щодо користування засобами зв`язку під час руху транспортного засобу.

Разом з тим, відповідачем не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які свідчили б про користування позивачем під час руху автомобілем такими засобами.

Додатково слід зазначити, що у постанові від 17.03.2020 по справі №482/83/17 Верховний Суд вказав, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

Стосовно ж доводів відповідача про порушення позивачем пункту 21.11 «б» ПДР України, то у своїх поясненням позивач зазначив, що під час руху його дитина якій не виповнилося року перебувала в автомобільному кріслі пристебнутому ремнем безпеки. Оскільки транспортний засіб було зупинено працівниками поліції, і малолітня дитина стала плакати, то після його зупинки старший син відстебнув малолітню дитину та взяв її на руки.

Матеріалами вказаної відеофіксації не зафіксовано обставин з приводу перевезення дитини транспортним засобом під керуванням позивача без використання спеціальних засобів та ремнів безпеки. Перебування малолітньої дитини поза межами спеціальних засобів, пристебнутих ремнями безпеки під час зупинки та стоянки транспортного засобу не є порушенням пункту 21.11 «б» ПДР.

Стосовно ж, показів допитаного свідка- інспектора поліції Домашук ОСОБА_3 який підтвердив обставини стосовно вчинених порушень позивачем, то колегія суддів зазначає, що вказана особа є підзвітною та підконтрольною суб`єкту владних повноважень відповідачу у вказаній справі, а відтак в силу підпорядкування є зацікавленою особою. Як наслідок суд апеляційної інстанції оцінює її покази щодо обставин вчиненого позивачем адміністративного правопорушення критично.

Окрім того, колегією суддів враховано, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови, вказана особа не була залучена відповідачем в якості свідка, а як наслідок її покази не стали правовою підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

За наведених обставин та положень законодавства, судом апеляційної інстанції відхиляються в якості доказу винуватості позивача покази свідка- інспектора поліції Домашук Т.В. як такі, що надані зацікавленою особою та такі, що не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

В ході розгляду апеляційної скарги відповідач не надав суду жодних інших доказів, які безпосередньо підтверджували обставини вчинення позивачем адміністративних правопорушень, за які позивача притягнуто до відповідальності.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 271, ст. 272, ст. 286, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 ст. 325, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року у справі №161/20174/19 скасувати та ухвалити постанову, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДП 18 № 243440 від 25.11.2019 року, винесену інспектором роти № 3 БУПП у Волинській області ДПП рядовим поліції Недюком Р.Р.- скасувати. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 09 квітня 2020 року.