Справа № 640/4896/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2020 року м. Київ № 640/4896/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі - відповідач, Укртрансбезпека), адреса: 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, в якій позивач просить суд:

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року у розмірі 25938,66 грн;

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 03 травня 2019 року наказом №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень Управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Укртрансбезпеки, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у адміністративній справі №640/9499/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та, окрім іншого, поновлено позивача на посаді з 06 травня 2019 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць.

Проте, відповідач фактично поновив позивача на посаді 26 грудня 2019 року шляхом видання відповідного наказу №2138-к від 26 грудня 2019 року, примірник якого позивач отримав 05 січня 2020 року.

03 лютого 2020 року позивач звернувся до Укртрансбезпеки з заявою про добровільну сплату коштів відповідно до рішення суду та добровільну сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2019 року по 08 січня 2020 року, проте, відповіді на вказану заяву позивач не отримав.

За твердженнями позивача, відповідач має сплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року у розмірі 25938,66 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що під час виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі №640/9499/19 працівниками Укртрансбезпеки виявлено описку у резолютивній частині вказаного рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року виправлено описку у рішенні суду, а саме замінено «Державна служба України з безпеки на транспорті» замість «Державна служба України з безпеки на наземному транспорті».

19 грудня 2019 року відповідачем отримано копію ухвали та 26 грудня 2019 року видано наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді.

Таким чином, за доводами представника відповідача, відповідач не міг виконати судове рішення, оскільки в ньому була допущена описка.

Зазначені обставини були викладені у листі-відповіді №8286/09/15-19 від 09 грудня 2019 року.

Більш того, як зазначено у відзиві на позовну заяву, після видачі наказу позивачу направлено лист №2115/09/14-19 від 28 грудня 2019 року, в якому повідомлено про необхідність прибути до Державної служби України з безпеки на транспорті щодо проведення відповідних дій стосовно поновлення на посаді.

Більш того, представник відповідача зазначив про те, що позивачем пропущено строки звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на положення частини 5 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, у відзиві на позовну заяву зазначено, що оплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць була здійснена 14 січня 2020 року, а оплата всієї суми на виконання рішення суду здійснено відповідно до виписок Державної казначейської служби за 24 лютого 2020 року та 11 березня 2020 року.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву.

Представником відповідача, в свою чергу, надано суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2020 року відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року заяву про збільшення позовних вимог повернуто без розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року №640/9499/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на наземному транспорті, третя особа: Голова Державної служби України з безпеки на наземному транспорті Ноняк М.В. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на наземному транспорті від 03 травня 2019 року №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 06 травня 2019 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 102 182,60 грн (сто дві тисячі сто вісімдесят дві гривні 60 копійок);

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч);

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13500,00 грн (тринадцять тисяч п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до В.о. Голови Державної служби України з безпеки на транспорті з заявою, в якій просив негайно виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року №640/9499/19, про що його повідомити.

Листом від 09 грудня 2019 року №8286/09/15-19 Державна служба України з безпеки на транспорті повідомила ОСОБА_1 про те, що оскільки в резолютивній частині рішення суду відповідачем зазначена Державна служба України з безпеки на наземному транспорті, Укртрансбезпека звернулась до суду з заявою про виправлення описки, а також повідомлено, що після надходження відповідної ухвали суду Державною службою України з безпеки на транспорті будуть здійснені дії стосовно поновлення на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року, копія якої надійшла на адресу Державної служби України з безпеки на транспорті 19 грудня 2019 року за вх. №26476/0/7-19, виправлено описку в рішенні суду від 08 листопада 2019 року, замінено у вступній, описовій та резолютивній частинах «Державна служба України з безпеки на транспорті» замість «Державна служба України з безпеки на наземному транспорті».

26 грудня 2019 року наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №2138-к скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 03 травня 2019 року 657-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу професійної підготовки та заохочень Управління роботи з персоналом, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, з 06 травня 2019 року.

Листом від 28 грудня 2019 року за вих. №2115/09/14-19 Державна служба України з безпеки на транспорті повідомила ОСОБА_1 про необхідність прибути щодо проведення відповідних дій стосовно поновлення на посаді.

З наданих суду копій платіжних доручень №№2, 3, 4 від 14 січня 2020 року та довідки про виплату заробітної плати вбачається, що позивачу у січні 2020 року нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13287,66 грн, разом з цим сплачено податок на доходи найманого працівника у сумі 2971,16 грн та військовий збір у розмірі 247,60 грн.

03 лютого 2020 року позивач звернувся до Державної служби України з безпеки на транспорті з заявою, в якій просив сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2019 року по 08 січня 2020 року, а також суми, що підлягали стягненню на підставі рішення суду від 08 листопада 2019 року у справі №640/9499/19.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо надання відповіді позивачу на вказану заяву.

Згідно виписок з рахунку Державної служби України з безпеки на транспорті за 24 лютого 2020 року та за 11 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перераховано грошову суму у розмірі 85676,18 грн, 5000,00 грн, а також вбачається, що нараховано ЄСВ 22% на розрахунок при звільненні, військовий збір та податок на доходи.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року у розмірі 25938,66 грн, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності частини 2 цієї ж статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Між тим, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 Державною службою України з безпеки на транспорті виданий 26 грудня 2019 року, в той час, як рішення суду про поновлення позивача на посаді ухвалено 08 листопада 2019 року.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, зокрема, наявність описки у резолютивній частині рішення суду в частині найменування відповідача, слід зауважити наступне.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Також, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16-а, постанові від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року.

Посилання відповідача на наявність описок у рішенні суду, і як наслідок, відсутність можливості поновлення позивача, суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не є законодавчо обумовленими підставами для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку виплатити передбаченого статтею 236 Кодексу законів про працю України незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В даному випадку саме бездіяльність відповідача по відношенню до позивача щодо його не законного звільнення, привело до порушення прав ОСОБА_1 , що є логічним продовженням їх захисту від безпідставного невиконання судового рішення.

Більш того, суд зауважує, що резолютивна частина рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року в адміністративній справі №640/9499/19, якою рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць (пункт 6 резолютивної частини рішення суду) не містить описок або технічних помилок.

Стосовно суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року, яку позивач визначив як 25938,66 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Так, обґрунтовуючи суму 25938,66 грн, позивач посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі №640/9499/19 було визначено суму середньоденного заробітку у 786,02 грн та саме з цієї суми обраховувався судом середній заробіток за час вимушеного прогулу при розгляді справи.

Вказані дані судом брались до уваги на підставі копії довідки №949, в якій було зазначено, що заробітна плата позивача за березень 2019 року складає 11803,00 грн, за квітень 2019 року - 19637,71 грн.

У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі №640/9499/19 набрало законної сили, у суду відсутні підстави ставити під сумнів встановлені вказаним рішенням обставини, у тому числі, й стосовно розміру середньоденного заробітку позивача, який було йому нараховано та виплачено за березень-квітень 2019 року.

При цьому, суд зауважує, що критично ставиться до доданої відповідачем до відзиву на дану позовну заяву довідки без номеру та дати, в якій зазначено, що сума середньоденного заробітку позивача складає 660,64 грн.

Відтак, при визначенні розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року судом за основу приймається розмір середньоденного заробітку позивача як 786,02 грн.

Враховуючи, що за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року кількість робочих днів становить 33 робочих днів, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 25938,66 грн.

Стосовно тверджень відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В той же час, згідно частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом саме про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не з підстав проходження публічної служби, суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд звертає увагу, що у клопотанні про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зазначено, що 24 квітня 2019 року між позивачем та адвокатським бюро «Лесі Дубчак» укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019, до якого 24 грудня 2019 року було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони домовились внести зміни в основний договір.

Проте, ані до позовної заяви, ані до клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, належним чином засвідчених копій вказаних вище договору та додаткової угоди №1 до нього додано не було, що позбавляє суд можливості встановити дійсність тверджень позивача та його представника, викладених у клопотанні стосовно цих фактів, а також дослідити умови укладених правочинів з метою вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з чим суд вважає передчасними вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

2. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року у розмірі 25938,66 грн (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень 66 копійок).

3. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова