Справа № 400/4679/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 р. Категорія 109020100м.ОдесаСправа № 400/4679/19
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання бездіяльності протиправною; визнання протиправним та скасування наказу від 13.12.2019 р. № 11859/0/14-19-СГ; стягнення моральної шкоди в сумі 23 000,00 грн., -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання бездіяльності протиправною; визнання протиправним та скасування наказу від 13.12.2019 р. № 11859/0/14-19-СГ; стягнення моральної шкоди в сумі 23 000,00 грн., мотивуючи його тим, що за результатами розгляду клопотання 13.12.2019 року відповідачем прийнято Наказ № 11859/0/14-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Позивач вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України і є протиправним. У зв`язку з протиправною бездіяльністю і прийняттям протиправного оскаржуваного наказу позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 23 000,00 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що полягає у не здійсненні реєстрації у період з часу з 06.11.2019 року по 18.11.2019 року отриманого Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області поштовим відправленням 06.11.2019 року клопотання ОСОБА_1 від 04.11.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13.12.2019 року № 11859/0/14-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 23000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в цій частині та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовну вимогу про стягнення з Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 23000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволені цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що протиправна бездіяльність та протиправне рішення у вигляді наказу, а також низка перелічених у позовній заяві дій та рішень відповідача завдали позивачу неабияких моральних, душевних та психологічних страждань.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 04.11.2019 року позивач направила на адресу відповідача клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з додатками. 06.11.2019 року відповідач отримав подане клопотання, однак зареєстрував його лише 19.11.2019 року.

19.08.2015 року Кабінетом Міністрів України видано Розпорядження № 898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників АТО земельними ділянками», яким Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру, обласним та Київській міській державним адміністраціям доручено, за участю з органами місцевого самоврядування, визначити протягом місяця на території відповідної області земельні ділянки для відведення учасникам АТО та сім`ям загиблих.

06.12.2019 року Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 450 «про внесення змін до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані учасникам антитерористичної операції», земельну ділянку площею 9,3054 га пасовищ з кадастровим номером :04:000:0753 в межах території Покровської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області включено до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані учасникам антитерористичної операції.

13.12.2019 року Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 11859/0/14-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянку власність, розташованої в межах території Покровської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га пасовищ, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Підстава відмови: земельна ділянка, зазначена в доданих до заяви графічних матеріалах, включена до переліку земельних ділянок, які передбачені до передачі у власність учасникам антитерористичної операції у межах норм безоплатної приватизації.

Не погоджуючись із зазначеною протиправною бездіяльністю позивача та рішенням у вигляді наказу, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що полягає у не здійсненні реєстрації у період з часу з 06.11.2019 року по 18.11.2019 року отриманого Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області поштовим відправленням 06.11.2019 року клопотання ОСОБА_1 від 04.11.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є протиправною, а рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення документації прийняте безпідставно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 23000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що протиправна бездіяльність відповідача завдала позивачу моральних, душевних та психологічних страждань. Колегія суддів погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до частин першої-другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовим елементом якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Відсутність хоча б одного зі складових елементів виключає задоволення позову.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1175 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17, від 12 листопада 2019 року у справі № 818/1430/17.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач вказує, що оскаржувані протиправна бездіяльність та протиправне рішення у вигляді наказу, а також низка перелічених у позовній заяві дій та рішень відповідача, що передували та/чи супроводжували процес протиправної бездіяльності та подальшого прийняття протиправного рішення, і що самі по собі були, як зазначалося, необгрунтованими, упередженими, недобросовісними, нерозсудливими, дискримінаційними, непропорційними, завдали позивачці неабияких моральних, душевних, психологічних страждань (спочатку психологічне напруження у зв`язку з відсутністю даних (у тому числі на сайті відповідача) про реєстрацію клопотання, потім ігнорування запиту від 15.11.2019, після чого отримання інформації про нереєстрацію клопотання протягом 12 днів, врешті отримання оскаржуваного наказу, після ознайомлення з яким невідворотне відчуття несправедливості, дискримінації, занепокоєння, стрес, розчарування через порушення принципу належного врядування, невизначеність у подальшому розвитку подій та у наявності як такого шансу на реалізацію законного права за такої послідовно протиправної, недобропорядної, недоброчесної та упередженої поведінки відповідача, упередженого ставлення до позивача). Завдає моральної шкоди і дискримінаційне ставлення відповідача до позивача, що мало місце при розгляді клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства порівняно з заявами інших громадян, що також просили надати їм відповідні дозволи щодо земельних ділянок, розташованих також у Веселинівському районі Миколаївської області.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі № 400/4679/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.