Справа № 200/2815/20-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2020 р. Справа№200/2815/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

11 березня 2020 року ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ), в інтересах ОСОБА_2 , позивач, звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (місце знаходження: пр. Миру, буд. 70, м. Маріуполь, Донецька область; ) про: - визнання протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 червня 2017 року;

- зобов`язання Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплатити заборгованість починаючи з 01 червня 2017 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

За правилами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

У позовній заяві свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачу була призначена державна соціальна допомога особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 . Позивач через адвоката звернулась до відповідача з вимогою виплатити заборгованість з допомоги особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю, яка виникла з 01 червня 2017 року, але відповідач проігнорував адвокатський запит.

Вважає дії відповідача щодо припинення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньопереміщеної особи, протиправними та такими, що порушують її конституційні права, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив, відповідно до якого зазначив, що позивач порушив вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме була відсутня на підконтрольній території України понад 60 діб та не повідомила відповідача про своє повернення до покинутого місця постійного проживання, через що її довідка була скасована. У зв`язку з чим було прийнято рішення про припинення виплати позивачу всіх видів соціальної допомоги.

На думку представника відповідача, позивачем не надано до суду доказів того, що він був позбавлений права і можливості реалізувати своє право на соціальне забезпечення, гарантоване Конституцією України в порядку, визначеному, зокрема Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Зазначає, що у відповідача відсутні підстави для здійснення позивачу виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 . Призначення та виплата допомоги за цей період буде суперечити чинному законодавству України. У зв`язку з чим, представник департаменту вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_5, виданим Нікольським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області 01 лютого 2019 року, має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 29 квітня 2002 року є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № 002640516 виданим Нікольським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області 03 грудня 2018 року, має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території України з м. Макіївка до м. Костянтинівка, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 26 січня 2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до медичного висновку № 7/6255 від 28 грудня 2011 року ОСОБА_1 має право на одержання допомоги на дитину-інваліда з дитинства у віці до 18 років.

26 січня 2015 року позивач звернулась до управління соціального захисту населення Кальміуської міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради з заявою про призначення допомоги на дитину з інвалідністю до 18 років.

Рішенням Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 30 січня 2015 року позивачу призначено державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю з урахуванням стану фінансування з 01 серпня 2014 року по 15 квітня 2020 року.

Відповідно до Акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 577 від 27 квітня 2017 року ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на момент перевірки заявника вдома не було. Станом на 10 травня 2017 року до відповідача не зверталась, тому надіслано повторне повідомлення листом та направлено запит до ДПСУ.

Рішенням Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради № 01/1611 від 22 вересня 2017 року скасовано довідку від 26 січня 2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , на підставі інформації Держприкордонслужби від 04 серпня 2017 року № 5850, від 09 серпня 2017 року № 5932, від 16 серпня 2017 року вх. № 6125 про перетин державного кордону України внутрішньо перемішеними особами встановлено, що громадянка ОСОБА_1 була відсутня на підконтрольній території держави з 21 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року протягом 102 днів. Також заявниця не повідомила про своє повернення до покинутого місця постійного проживання, згідно з абзацом 2 пункту 3 частини 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до витягу з протоколу № 01-05/194 від 17 жовтня 2017 року засідання комісії щодо прийняття рішення про призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішили: припинити всі види соціальної допомоги позивачу на підставі інформації Держприкордонслужби від 04 серпня 2017 року № 5850, від 09 серпня 2017 року № 5932, від 16 серпня 2017 року вх. № 6125 про перетин державного кордону України внутрішньо перемішеними особами встановлено, що заявниця була відсутня на підконтрольній території держави з 21 квітня 2017 року по 31 липня 2017 року протягом 102 днів.

Розпорядженням від 26 жовтня 2017 року справу позивача закрито згідно рішення № 01/1611 від 22 вересня 2017 року, довідку скасовано.

03 лютого 2020 року адвокатом позивача направлено адвокатський запит до відповідача про надання інформації щодо причин невиплати допомоги позивачу, надання копій рішень, якими вирішено не виплачувати допомогу та поновити виплату допомоги зі сплатою заборгованості.

Відповідач листом від 18 лютого 2020 року № 56.13.2-4373-56.13.1 надав інформацію на адвокатський запит, та зазначив, що згідно матеріалів паперової особової справи позивач станом на 18 лютого 2020 року не звертався до департаменту із заявою щодо поновлення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Згідно довідки відповідача № 505 від 18 лютого 2020 року позивачу нараховувалась та виплачувалась державна соціальна допомога особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю по травень 2017 року включно.

В зв`язку з чим позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Право позивача на отримання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю відповідачем не оспорюється. В судовому порядку виплата державної соціальної допомоги особам з інвалідністю на дитину з інвалідністю позивачу не припинялася.

Спірним питанням даної справи є правомірність припинення виплати державної соціальної допомоги особам на дитину з інвалідністю з 01 червня 2017 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України гарантовано визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від 16 листопада 2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109-III) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Частиною 2 статті 4 Закону № 2109-III визначено, що на дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

У відповідності до приписів статті 6 Закону № 2109-III виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що за цей період її визнано особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю. При цьому, якщо при переогляді особи з інвалідністю з дитинства переведено до іншої групи інвалідності (вищої або нижчої), то державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою.

У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез`явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.

У відповідності до статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.

Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону № 2109-III.

Так, виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Суд звертає увагу, що відповідач припинив виплату державної соціальної допомоги у зв`язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Проте, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не містить такої підстави для припинення виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/17.

В свою чергу, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу (див. цитату у пункт 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.

У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

При цьому, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365, на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання державної соціальної допомоги позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від позивача на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо соціального захисту, зокрема, ідентифікація особи, тощо.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (пункт 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві державної соціальної допомоги позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на її отримання.

При цьому право на отримання державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді такої допомоги суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю позивачу з 01 червня 2017 року здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 2109-III, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Окрім визначеного, суд звертає увагу на наступне.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно частини 1-2 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що розпорядження Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 26 жовтня 2017 року прийнято не у спосіб, передбачений Законом № 2109-III.

Разом з цим, згідно положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що для повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 26 жовтня 2017 року.

Разом з тим, враховуючи припинення виплати державної соціальної допомоги до прийняття розпорядження від 26 жовтня 2017 року, а саме з 01 червня 2017 року, що відбулось, як встановлено вище не у спосіб, встановлений законом, суд дійшов висновку, що вимога про визнання протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 червня 2017 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи, що позивачем доведено протиправність дій відповідача щодо припинення виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю з 01 червня 2017 року, а судом встановлено протиправність розпорядження від 26 жовтня 2017 року, в порядку статті 245 КАС України суд вважає, що вимога про зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сплатити заборгованість починаючи з 01 червня 2017 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо строку звернення за захистом порушеного права.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Так, за результатом розгляду справи встановлено, що порушення прав позивача на отримання належних сум соціальних виплат відбулося з вини органу, що призначає і виплачує страхові виплати, і мало триваючий характер.

Оскільки процесуальний строк обмежує лише строк звернення до суду з позовом, і не обмежує строк захисту порушеного права, якщо спеціальними нормами матеріального права встановлені більші строки для такого захисту, позивач має право захистити своє порушене право на виплату страхових за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна позиція міститься в правових висновках неодноразово викладених в рішеннях Верховного Суду України (зокрема, в рішенні від 25 травня 2016 року в справі № 21-1249а16), а також в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (місце знаходження: пр. Миру, буд. 70, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнання протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 червня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кальміуського району Маріупольської міської ради Управління соціального захисту населення від 26 жовтня 2017 року про припинення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сплатити заборгованість починаючи з 01 червня 2017 року.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 13 квітня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Зазначений строк обчислюється з урахуванням виключень, передбачених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України (в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна