Справа № 420/1032/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1032/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення індексації грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:
10 лютого 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року;

2) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року в сумі 119399,28 грн.;

3) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 26.06.2019 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 за період з 27.06.2019 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 520,75 грн. за календарний день;

5) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач вказує, що у період проходження ним військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Як стверджує позивач, 12 листопада 2019 року ним було подано заяву до військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення за період з з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року, проте у відповіді військової частини НОМЕР_1 було надано довідку про додаткові види грошового забезпечення де зазначено, що відповідні виплати проведено.

З посиланням на положення ст.43 Конституції України, ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.ч.1-4 ст.9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.2, ст.4, ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п.1.1, п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294, якою затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців (тарифних сіток), яка набрала чинності 01.01.2008 року, позивач вказує, що січень 2008 року є місяцем підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), а тому відповідно до Порядку № 1078 січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Також, з посиланням на положення п.1.1, п.4, п.14 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, листи Мінсоцполітики від 29.12.2017 року №122/0/66-17, від 29.12.2017 року №122/0/66-17, лист директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 31.01.2018 №248/3/8/85 позивач посилається на виготовлений ним розрахунок та вказує, що загальна сума індексації грошового забезпечення, яка йому не була виплачена військовою частиною НОМЕР_1 за період з 06.10.2016 року по 28.02.2018 року становить 60483,94 грн.

Щодо періоду з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року, позивач з посиланням на абзаци 4,5 пункту 5 Порядку №1078, постанову Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб наводить власні математичні розрахунки щодо сума належної йому індексації з березня 2018 року .

Як стверджує позивач, всупереч Закону України від 20.12.1991 № 2011 -XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення військовою частиною НОМЕР_1 за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року не було виплачено індексації грошового забезпечення на суму 58915,34 грн. та за весь період проходження служби сума невиплаченої індексації грошового забезпечення становить 119399,28 грн.

Окрім того, з посиланням на положення ст.116 КЗпП України позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок з ним.

Також, на думку позивача відповідач повинен здійснити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушення строків їх виплати, а саме: порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року.

Ухвалою від 17.02.2020 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Вказаною ухвалою судом вирішено проводити розгляд справи в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

10.03.2020 року (вх. №10768/20) від представника відповідача надійшла заява про об`єднання справ (а.с.34).

10.03.2020 року (вх. №10745/20) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками (а.с.41-44), в якому зазначено, що військова частина НОМЕР_1 , заперечує проти задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення в період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року з огляду на наступне.

Як вказано у відзиві, Командування військової частини НОМЕР_2 у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, директивами Міністра оборони та начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, іншими правовими актами.

З посиланням на положення статті 51 Бюджетного Кодексу України, до ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відповідач зазначає, що індексація грошових доходів населення здійснюється не безумовно, а за умови наявності відповідних коштів в бюджеті України щодо юридичних осіб, фінансування яких здійснюється виключно за рахунок державного бюджету, якою і є відповідач по справі - військова частина НОМЕР_1 .

У відзиві вказано, що не маючи відповідного фінансування та відповідних вказівок і роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України, відповідач, військова частина НОМЕР_1 , не мала правових підстав для здійснення виплати позивачеві індексації в період, зазначений в позовних вимогах. А за наявності фінансової неможливості (неспроможності) у здійсненні відповідачем, військовою частиною НОМЕР_1 , нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, викликаної відсутністю відповідного фінансування - відсутні правові підстави для визнання неправомірною бездіяльності відповідача.

Як вказує відповідач, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не е абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

З посиланням на положення п.1.14 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, п.7 роз`яснень директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року № 248/3/9/1/2, роз`яснення Департаменту Фінансів № 248/1485 від 26.03.2018, п. 1.3, п. 1.5 наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організації Збройних Сил України», відповідач стверджує, що командування військової частини НОМЕР_1 діяло відповідно до вищезазначеного роз`яснення так як окремих інших розпоряджень не було. Отже, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 не є протиправною.

Також, у відзиві зазначено, що у зв`язку з дією особливого періоду та в результаті необхідності утримання понаднормової чисельності військовослужбовців, збільшення розмірів грошового забезпечення в Міноборони уже в жовтні 2016 року не було забезпечено фінансовим ресурсом для виплати особовому складу грошового забезпечення, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. За ініціативою Кабінету Міністрів України Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», яким на 3,8 млрд. грн. збільшено видатки для виплати грошового забезпечення військовослужбовців у встановлених розмірах (при заявленій додаткові потребі в 4,9 млрд. грн.). У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців у 2016 році у Міноборони не було. У бюджетному запиті Міністерства оборони України на 2017 рік потреба за фондом оплати праці становила 42,2 млрд. грн., у Державному Бюджеті України на 2017 рік затверджено видатки в сумі 35,0 млрд. грн. Різниця в сумі 7,2 млрд. грн. могла бути спрямована на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців, одна, фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення на 2017 рік у Міноборони не залишилось.

Щодо періоду з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року, то у відзиві вказано, що правильність нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення в цей період має бути підтверджена висновком судової економічної експертизи, про призначення якої відповідач просить суд.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

10.03.2020 року (вх. №10747/20) від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.35).

10.03.2020 року (вх. №10748/20) від представника відповідача до суду надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи (а.с.36-40).

11.03.2020 року (вх. №11210/20) від представника відповідача до суду надійшла заява про долучення доказі разом із додатками, згідно переліку, який у ній наведено (а.с.45-55).

20.03.2020 року (вх. №12818/20) від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.56).

20.03.2020 року (вх. №12819/20) від позивача надійшла заяв про долучення до матеріалів справи доказів (а.с.58-67).

20.03.2020 року (вх. №12820/20) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем зазначено про необґрунтованість доводів, які викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

31.03.2020 року (вх. №13905/20) до суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі (а.с.74-75).

03.04.2020 року від позивача до суду надійшла заява, в якій останній зазначив, що відмовляється від позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 26.06.2019 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язання Військової частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 за період з 27.06.2019 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 520,75 грн. за календарний день; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року.

06.04.2020 року (вх. №14717/20) від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник військової частини НОМЕР_1 просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення (а.с.79-84).

Ухвалами суду від 13.04.2020 року судом:

- відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судово-економічної експертизи;

- відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача та клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження;

- відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження по справі.

Окрім того, ухвалою суду від 13.04.2020 року судом задоволено заяву ОСОБА_1 та закрито провадження у справі №420/1032/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 26.06.2019 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язання Військової частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 за період з 27.06.2019 року по день фактичного розрахунку з розрахунку 520,75 грн. за календарний день; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Як зазначає у позовній заяві та не заперечується відповідачем ОСОБА_1 з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 12.11.2019 року (а.с.11), в якій просив:

- нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 29.09.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 61178,66 грн.

- провести перерахунок та доплату індексацію грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року;

- нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на всю суму заборгованість станом на дату повного розрахунку;

- нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 27.06.2019 року по дату повного розрахунку.

У відповідь на вказану заяву від 12.11.2019 року (реєстраційний вхідний №519 від 20.11.2019) за підписом командира військової частини НОМЕР_1 позивачу направлено лист (а.с.12), в якому повідомлено: «…командир військової частини НОМЕР_1 , як представник Міністерства оборони України, діючи на підставі наданих йому повноважень згідно наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124 (Інструкція з діловодства у Збройних Силах України) пункт 2.9.1.22 не має розсилати накази до відома; пункт 2.9.4.3 військовослужбовцям і працівникам Збройних Сил України та членам їх сімей для підтвердження факту перебування на військовій службі (роботі) можуть видаватися довідки за формами 5, 6 (додатки 24, 25) для подання за місцем вимоги».

Разом із вказаним листом позивачу надано довідку про додаткові види грошового забезпечення (а.с.19).

З вказаної довідки судом встановлено, що позивачу у період листопад 2016 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась, а за період з грудня 2018 року по червень 2019 року сума виплаченої індексації склала 734,12 грн.

Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 06.10.2016 року по 26.06.2019 року протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи спір що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній станом на дату звернення позивача до суду) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентовано, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

В силу ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 цього індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Частинами 1 та ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Приписами ч.2 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Законом України № 76-VIII від 28.12.2014 року статтю 5 доповнено частиною шостою, якою визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в редакції Закону України № 2148-VIII від 03.10.2017 року чинній з 11.10.2017 року проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

За приписами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року, який набув чинності 01.01.2016 року внесено зміни у частині першій статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 15, ст. 111) цифри "101" замінити цифрами "103".

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абз. 2 цього пункту.

Постановою КМ № 77 від 11.02.2016 внесено зміни в абзаці другому пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, та цифри 101 замінено цифрами 103.

Абзац другий пункту 1-1 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 77 від 11.02.2016 - застосовується з 01.01.2016.

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Відповідно до п. 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Відповідно до п. 5 Порядку № 1078 (в редакції Постанови КМ № 141 від 28.02.2018 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п. 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Доводи відповідача стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2015-2018 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення, судом оцінюються критично з огляду на таке.

Положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до підприємства, установи, організації.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Такий правовий висновок також міститься в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17.

Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України».

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Такі посилання відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в проведенні індексації, доки відповідні положення є чинними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 з дати прийняття його на військову службу до військової частини НОМЕР_1 по 28.02.2018 року.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така ж правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Разом з цим, суд вважає, що в даному випадку, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані але не виплачені.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки позивач зазначає, що відповідач в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення, тому належним та достатнім способом захисту в даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з дати прийняття його на військову службу до військової частини НОМЕР_1 по 28.02.2018 року.

Разом з тим, суд вважає, що у період з 01.03.2018 по 30.11.2018 відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача, з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 р. № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Тобто, він є базовим для обчислення індексу споживчих цін.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

При цьому, у разі підвищення посадових окладів у місяці, в якому право на індексацію ще не виникло, такий місяць є базовим.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року, затверджено нові збільшені схеми тарифних розрядів та ставок за посадами та тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців.

З огляду на зазначене, суд вважає, що березень 2018 року, в якому відбулось підвищення посадового окладу позивача, та відповідно і інших складових грошового забезпечення, є базовим для обчислення індексу споживчих цін, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з наступного місяця, тобто з квітня 2018 року.

Згідно інформації Держстату України, розміщеному на їх офіційному веб сайті, про індекс споживчих цін, :

- індекс споживчих цін у березні 2018 склав 101,1;

- індекс споживчих цін у квітні 2018 року склав 100,8;

- індекс споживчих цін у травні 2018 року склав 100,0;

- індекс споживчих цін у червні 2018 року склав 100,0;

- індекс споживчих цін у липні 2018 року склав 99,3;

- індекс споживчих цін у серпні 2018 року склав 100,0;

- індекс споживчих цін у вересні 2018 року склав 101,9;

- індекс споживчих цін у жовтні 2018 року склав 101,7.

Відповідно до положень Порядку № 1078, розрахунок індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком, починаючи з місяця наступного за базовим.

Оскільки березень 2018 року є базовим місяцем, індекс споживчих цін у листопаді 2018 року склав 103,7 (1,008*1,00*1,00*0,993*1,00*1,019*1,017*100).

Отже, індекс споживчих цін не перевищував 103% до листопада 2018 року.

У листопаді ж 2018 року індекс споживчих цін за вказаний місяць складав 103,7%.

З урахуванням положень Порядку № 1078, оскільки індекс споживчих цін у листопаді 2018 року складає 103,7%, то у наступному місяці і підлягало індексації грошове забезпечення позивача.

Враховуючи, що з квітня 2018 року по жовтень 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, оскільки індекс споживчих цін у листопаді 2018 року складав 103,7, а отже індексації грошове забезпечення позивача підлягало в наступному місяці, тобто у грудні 2018 року, суд дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 відсутні.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 30.11.2018 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 30.11.2018 року.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2018 року по 26 червня 2019 року, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом, за період з 01 грудня 2018 року по 26 червня 2019 року сума виплаченої індексації грошового забезпечення позивача склала 734,12 грн.

В той же час, з наданого до суду розрахунку індексації, який виготовлено позивачем вбачається, що на думкупозивача її розмір повинен був обчислюватись у більшому розмірі.

Як вже вказано судом, пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Судом встановлено, що розмір виплаченої військовою частини НОМЕР_1 позивачу індексації грошового забезпечення:

- у грудні 2018 року склав 71,08 грн.;

- у січні 2019 року склав 71,08 грн.;

- у лютому 2019 року склав 71,08 грн.;

- у березні 2019 року склав 134,71 грн.;

- у квітні 2019 року склав 134,71 грн.;

- у травні 2019 року склав 134,71 грн.;

- у червні 2019 року склав 116,75 грн.

З урахуванням інформації Держстату України про індекси споживчих цін на товари та послуги у 2018 та 2019 році, а також як зазначено позивачем у здійсненому ним розрахунку індексації його грошового забезпечення (а.с.13-16):

- індекс споживчих цін (коефіцієнт індексації) у грудні 2018 року склав 103,70%;

- індекс споживчих цін у січні 2019 року склав 103,70%;

- індекс споживчих цін у лютому 2019 року склав 103,70%;

- індекс споживчих цін у березні 2019 року склав 107,00%;

- індекс споживчих цін у квітні 2019 року склав 107,00%;

- індекс споживчих цін у травні 2019 року склав 107,00%;

- індекс споживчих цін у червні 2019 року склав 107,00%.

Як вже вказано вище, відповідно до пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Аналогічні положення визначені і у ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня.

Отже, з у рахуванням приписів пункту 4 Порядку № 1078 та .5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», у грудні 2018 року сума, яка перевищувала 1921,00 грн. не підлягала індексації.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні.

Отже, з у рахуванням приписів пункту 4 Порядку № 1078 та ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», з січня 2019 року по червень 2019 сума, яка перевищувала 1921,00 грн. не підлягала індексації.

Таким чином, судом встановлено, що сума індексації грошового забезпечення позивача у період з грудня 2018 року по травень 2019 року склала 617,37 грн. (71,08+71,08+71,08+134,71 +134,71 +134,7), а саме:

- у грудні 2018 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.);

- у січні 2019 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.);

- у лютому 2019 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.);

- у березні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.);

- у квітні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.);

- у травні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.).

В той же час, сума індексації грошового забезпечення позивача в червні 2019 року склала 116,75 грн., так як позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 26.06.2019 року та грошове забезпечення як і його індексація нарахована та виплачена співрозмірно до відпрацьованого часу.

Зважаючи на встановлені за період з грудня 2018 року по червень 2019 року індекси споживчих цін, оскільки індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, враховуючи, що відповідачем було здійснено виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з грудня 2018 року по червень 2019 року у вищевказаних розмірах, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2018 року по 26.06.2019 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2018 року по 26.06.2019 року.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення індексації грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з дати прийняття його на військову службу до військової частини НОМЕР_1 по 28.02.2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з дати прийняття його на військову службу до військової частини НОМЕР_1 по 28.02.2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 );

Відповідач військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ).

Суддя С.М. Корой

.