Справа № 640/14427/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2020 року м. Київ № 640/14427/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код - 42098368) (надалі - відповідач або ГУ ПФУ), в якому просить суд:

? визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві стосовно перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2017 при:

- переведенні без згоди, заяви, автоматично, примусово з одного виду пенсії (наукової), обчисленої за Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» №1977, на інший вид пенсії (трудову), розраховану за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058, в межах різних законів, які передбачають різні підстави та порядок перерахунку пенсій, що є фактично примусовим протиправним призначенням ОСОБА_1 трудової пенсії замість наукової із значним заниженням розміру пенсії;

- розрахунку трудової пенсії з 01.10.2017 з порушенням законодавства та без урахування показників з матеріалів пенсійної справи;

- відмові у перерахунку наукової пенсії відповідно до ч. 10, 13, 15 ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» № 1977 з 01.10.2017 з урахуванням законодавства та показників з матеріалів пенсійної справи - показник середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, 3764,40 грн., обчисленої як середній показник за 2014-2015-2016 роки, замість застосованої середньої заробітної плати в Україні 1197,91 грн. за 2007 рік; розмір пенсії 90% від заробітної плати для обчислення наукової пенсії; коефіцієнт заробітної плати 1,64640 замість застосованого коефіцієнта заробітної плати 1,60203; величина оцінки одного року страхового стажу 1,35%.

? зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати ОСОБА_1 наукову пенсію за Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» №1977 (з урахуванням законодавства та показників з пенсійної справи - середня заробітна плата в Україні, з якої сплачено страхові внески, 3764,40 грн., обчислена як середній показник за 2014-2015-2016 роки; розмір пенсії 90% від заробітної плати для обчислення пенсії; коефіцієнт заробітної плати 1,64640; величина оцінки одного року страхового стажу 1,35%) з 01.10.2017 у розмірі 6011,81 грн., з 01.12.2018 року у розмірі 6023,35 грн (при збільшенні розміру мінімальної пенсії до 1497,00 грн.), з 01.03.2019 у розмірі 6976,60 грн. (при застосуванні коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії станом на 01.10.2017, в розмірі 1,17), з 01.07.2019 у розмірі 6993,79 грн. (при збільшенні розміру мінімальної пенсії до 1564,00 грн., та надалі виплачувати наукову пенсію відповідно до законодавства.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо перерахунку пенсійних виплат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.08.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито спрощене позовне провадження у цій адміністративній справі у порядку письмового провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що діяв в межах повноважень визначених законодавством України та у відповідності до норм пенсійного законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин пенсій, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповіді на відзив позивач з запереченнями та доводами відповідача, викладеними у відзиві, не погоджується, вважає їх необґрунтованими і такими що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і Конституції України, та не відповідають дійсності. Позивач також зазначив, що відповідачем не надано до відзиву належних доказів, що підтверджують правомірність автоматичного перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії у трудову, скасував наукову складову її наукової пенсії, та значно зменшив розмір пенсії, застосувавши при розрахунку неналежні дані, які суперечать як даним, наведеним ним же у його листах, так і положенням законів України "Про наукову і науково-технічну діяльність" № 1977, "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 та Конституції України".

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримувала пенсію за віком.

З червня 2000 року позивача за її заявою було переведено з пенсії за віком на наукову пенсію, згідно Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність" від № 1977 (далі - Закон № 1977).

01.10.2017 позивача було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058), та здійснено її перерахунок відповідно до норм вказаного Закону.

Листом від 22.06.2018 № 7615/о/52-18/215 Міністерство соціальної політики України повідомило позивача про те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII" (далі - Закон № 2148), який набрав чинності 11.10.2017, внесено зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", № 1058-IV від 09.07.2003, згідно з якими пенсії, пенсії призначені відповідно до Закону № 1058, до набрання чинності Законом № 2148, з 01.10.2017 перераховано із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %. Водночас пенсіонерам, пенсії яким обчислено відповідно до Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність", розмір яких з урахуванням перерахунку за нормами Закону № 1058, буде більшим, проводиться автоматичне, без їхнього звернення, переведення пенсії на умовах, передбачених Законом № 1058, за матеріалами пенсійних справ.

У листі від 06.06.2018 № 14420/02/К-163 ГУ ПФУ повідомило позивача про те, що 11.10.2017 набув чинності Закон № 2148, яким не передбачено проведення пенсій призначених відповідно до Закону № 1977; ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058; пенсію обчислено з урахуванням страхового стажу 39 років 9 місяців 5 днів; розмір пенсії визначено відповідно до ст.ст. 27-28 Закону № 1058.

Листом від 27.06.2018 № 21497/02-23 Пенсійний фонд України повідомив позивача, що на виконання вимог пункту 4-7 Прикінцевих положень Закону № 1058 її з 01.10.2017 переведено на пенсію за віком, обчислену за нормами Закону № 1058 за матеріалами її пенсійної справи. Розмір її пенсії, обчислений з урахуванням страхового стажу 39 років 9 місяців 5 днів (коефіцієнт страхового стражу - 0,39750) та заробітної плати 6 030,68 грн., визначеної за період роботи з 01.01.1987 по 31.12.1991 (коефіцієнт заробітної плати - 1,60203), становить 2 397,20 грн. За 19 років страхового стажу понад 20 років розмір пенсії позивача збільшено на 19 відсотків мінімального розміру пенсії за віком (1 452,00 Ч19%). Розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2017 з урахуванням доплати за 19 років понаднормового стажу (27588 грн.) та підвищення дитині війни (66,43 грн.), складає 2 739,51 грн.

19.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про перерахунок наукової пенсії з 01.10.2017 згідно зі ст. 24 Закону № 1977 із застосуванням показників, наявних у пенсійній справі: загальний стаж роботи 39 років 9 місяців 5 днів, з якого стаж наукової роботи становить 25 років 10 місяців 13 днів, у розмірі 90% від заробітної плати для обчислення пенсії; коефіцієнт заробітної плати, визначений відповідно до довідки № 43 від 09.04.1993 за період роботи з 01.01.1987 по 31.12.1991, який за розрахунком ГУ ПФУ дорівнює 1,64640; коефіцієнт страхового стажу при величині оцінки одного року страхового стажу 1,35% становить 0,53662; оплата за понаднормовий стаж 19 років при оцінці одного року страхового стажу 1,35% становить 25,65% (19 Ч 1,35%) від мінімальної пенсії за віком; доплата дитині війни.

Листом від 04.02.2019 № 22152/03 відповідач відмовив позивачу у перерахунку наукової пенсії з 01.10.2017 відповідно до Закону № 1977, мотивуючи свою відмову тим, що ОСОБА_1 з 01.10.2017 отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 у розмірі 2 739,51 грн., розмір якої вище раніше отримуваної наукової пенсії - 2 578,13 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, вважаючи його необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд вказує таке.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1977 (в редакції чинній на момент призначення пенсії позивачу) пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику призначається при досягненні пенсійного віку: чоловікам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років; жінкам - за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 15 років. Пенсії науковим (науково-педагогічним) працівникам призначаються у розмірі 80 відсотків заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника, що визначається відповідно до статей 65 і 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (1788-12). За кожний повний рік роботи понад стаж, визначений частиною четвертою цієї статті, пенсія збільшується на один відсоток заробітної плати, але не більше 90 відсотків середньомісячної заробітної плати. Різниця між сумою призначення пенсії за цим Законом та сумою пенсії, обчисленою відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право дана особа, фінансується для наукових (науково-педагогічних) працівників бюджетних установ і організацій за рахунок державного бюджету, а для наукових (науково-педагогічних) працівників інших підприємств і організацій - за рахунок коштів цих підприємств і організацій у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4-7 Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», Особам, пенсії яким призначені відповідно до законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», Митного кодексу України, Податкового кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, розмір яких з урахуванням перерахунку, передбаченого пунктом 4-3 цього розділу, розрахований за нормами цього Закону, буде більший, проводиться автоматичне, без їхнього звернення, переведення пенсії на умовах, передбачених цим Законом, за матеріалами пенсійних справ.

Згідно з абз. 2 п. 4-7 Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», особи, пенсію яким переведено на пенсію на умовах цього Закону, у будь-який час можуть звернутися до органів Пенсійного фонду для переведення на пенсію/щомісячне довічне грошове утримання за нормами законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», Митного кодексу України, Податкового кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України із встановленням розміру пенсії, отримуваного до такого переведення, з 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому надійшла така заява.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було автоматично здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зважаючи на вказане, безпідставними є доводи позивача про те, що переведення на інший вид пенсії відбулось без його заяви, оскільки зазначене було передбачене нормами Закону № 2148, а отже пенсійний орган діяв у межах своїх повноважень.

Разом з тим, частиною 1 ст. 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із ст. 10 Закону № 1058 особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Отже, виходячи з вищезазначеного суд дійшов висновку, що виплата пенсії позивачу за нормами Закону № 1977 не входила до правового регулювання Закону № 1058, а є спеціальною пенсією для певного визначеного кола осіб.

Таким чином, отримуючи до 01.10.2017 пенсію за Законом № 1977 позивач не користувалась жодним із видів передбачених пенсій, встановлених Законом № 1058, тому призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 у жовтні 2017 відбулось вперше.

В свою чергу, ч. 2 ст. 40 Закону № 1058 передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn ); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

У той же час, ч. 3 ст. 45 Закону № 1058 встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 45 Закону № 1058 регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058.

Судом встановлено, що позивачу призначено пенсію відповідно до Закону № 1977, який передбачав інші підстави та порядок призначення пенсії, а призначення пенсії відповідно до Закону №1058-ІV з 01.10.2017 відбулося вперше та застосовано середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 рр. (це - 3 764,40 грн.), що підтверджено розпорядженням № 185285 від 02.12.2017.

Тобто, відповідач призначив пенсію по віку в перше з 01.10.2017, виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2014, 2015 та 2016 роки, тобто врахував показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії за Законом № 1058-IV.

У листі ГУ ПФУ від 04.02.2019 № 22152/03, наведено розрахунок пенсії позивача за віком згідно Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність". Так розмір пенсії згідно вказаного закону склав 2 578,42 грн., де:

- 2002,32 грн. - основний розмір пенсії від середньомісячного заробітку з урахуванням 90%;

- 180,31 грн. - підвищення з 01.05.2012 по ст. 42 згідно Закону № 1058-IV;

- 66,43 грн. - підвищення дітям війни;

- 179,36 грн. - фіксована сума індексації з 01.10.2012;

- 150,00 грн. - збережена об`єднана доплата на 01.10.2012.

Разом з тим, позивач у позовній заяві наголошує, що відповідачем проведено невірно обрахунок пенсії згідно Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність", оскільки, по-перше відповідачем застосовано коефіцієнт одного року страхового стажу у розмірі - 1%, а не 1,35%, який був застосований при призначені пенсії; по-друге, розмір середньої заробітної плати взято за 2007 рік і становить 1 197,91 грн., а мав би бути взятий за 2014-2016 роки і становити - 3 764,40 грн.

Суд зауважує, що відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-ІV при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Проте, судом встановлено, що позивачу вперше призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, а тому при переведенні позивача з пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV на пенсію за віком з урахуванням Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність" теж застосовується коефіцієнт одного року страхового стажу у розмірі - 1%.

З наданих суду позивачем копій розпоряджень відповідача про перерахунок пенсії, суд дійшов висновку, що розмір пенсії, яку отримував позивач був менший, ніж той, який йому розрахували за нормами Закону № 2148-VIII.

Разом з тим суд зауважує, що з матеріалів позовної заяви та пенсійної справи вбачається, що позивач із заявою про перехід за пенсію за віком згідно Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» до ГУ ПФУ не звертався, а звертався із заявою про перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не було вчинено протиправних дій стосовно позивача при переведені ОСОБА_1 відповідно до норм Закону № 2148-VIII, а при призначенні пенсії згідно Закону № 1058 ГУ ПФУ діяло у відповідності до норм визначених вказаним законом, тому вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Оскільки вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії є похідними від визнання дій відповідача протиправними, то вони також задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частин 1, 2, 4 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко