Справа № 640/10717/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2020 року м. Київ № 640/10717/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення від 23 травня 2019 року за № 200-19 та зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Грузії ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач), в якому просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.05.2019 року №200-19 про відмову у визнанні біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 ;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Грузія.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які через свої політичні погляди не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

Зокрема, позивач зазначає, що в країні його громадянської належності Грузії після парламентських виборів 2012 року змінилась політична ситуація, його та його родину почали переслідувати через належність до певної соціальної групи та інші політичні переконання, відбувається переслідування колишніх представників влади, особи, які мають опозиційні переконання, підлягають тортурам та знущанням, а тому існує вірогідність бути закатованим за умови повернення його до Грузії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

16 липня 2019 року представником Державної міграційної служби України надано до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваного рішення.

23 липня 2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач не погоджувався з доводами відповідача та просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 є громадянином Грузії, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тбілісі, за національністю - грузин, за релігійним переконанням - християнин.

ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 200-19 від 23 травня 2019 року позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Незгода позивача з вказаним рішенням, обумовила останнього на звернення до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу ч. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Виходячи із системного тлумачення наведених вище положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивач звертаючись із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, послався на те, що у разі повернення до країни походженні йому загрожує несправедливе ув`язнення за сфабрикованими обвинуваченнями з боку державних органів влади з метою «давати неправдиві свідчення проти колишніх високопосадовців» та фізична розправа з боку представників криміналітету, оскільки з 2004 року він «...працював на керівних посадах Міністерства оборони Грузії, Міністерства юстиції, Пенітенціарної служби, МВС та Міністерства державної безпеки Грузії» та зазначав, що в результаті його професійної, антикорупційної діяльності та антиросійських поглядів почалися переслідування з боку олігархів, «ворів в законі» та чинної влади.

За результатами проведених з позивачем співбесід, головним спеціалістом відділу з питань шукачів притулку Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 13.02.2019 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено що у Позивача відсутні умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та відсутні умови, за яких особу може бути визнано біженцем, у зв`язку з тим, що встановлено, що позивач вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 травня 2019 року Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку було прийнято оскаржуване рішення № 200-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку вказаному рішенню, суд зазначає наступне.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід, під час яких позивач повідомив, що в період з 2006 по 2012 роки працював на різних керівних посадах в Міністерстві оборони Грузії та Міністерстві Юстиції Грузії та Міністерства з питань пробації та надання юридичної допомоги Грузії, зокрема:

з 12.09.2002 по 12.09.2006 займався викладацькою діяльністю (на посаді педагога нормальної анатомії) в Університеті ім. Т. Мухадзе «ІВЕРІА» (м.Тбілісі, Грузія);

з 2004 по 2006 шукач захисту працював на посаді оперативного співробітника Департаменту Конституційної безпеки, Міністерство державної безпеки Грузії (м. Тбілісі);

з 2006 по 2008 працював на посаді директора центральної тюремної лікарні, Міністерстві юстиції (м.Тбілісі);

лютий - жовтень 2008 - начальник штабу Департаменту пенітенціарної служби, Міністерство з питань пенітенціарної системи, пробації та надання юридичної допомоги Грузії (м. Тбілісі);

жовтень 2008 - жовтень 2009 - працював на посаді керівника лікарні Глданської в`язниці №8, Міністерство юстиції Грузії (м. Тбілісі);

з жовтня 2009 по серпень 2010 займав посаду директора Військового госпіталю, Міністерство оборони Грузії (м. Горі);

серпень 2010 - грудень 2011 - директор слідчого ізолятора №8» (Гдданська в`язниця), Міністерство з питань пенітенціарної системи, пробації та надання юридичної допомоги Грузії (м. Тбілісі);

з грудня 2011 по квітень 2012 займав посаду заступника голови Департаменту військової поліції Об`єднаного штабу Збройних сил Грузії, Міністерство оборони Грузії.

25.04.2012 був призначений головою медичного департаменту Об`єднаного штабу Збройних сил Грузії, Міністерство оборони Грузії.

У цьому ж році покинув країну громадянської належності.

Має вищу освіту, рідною мовою є грузинська має трьох дітей: доньку ОСОБА_2 , 2002 р.н, сина ОСОБА_3 , 2006 р.н., та сина ОСОБА_4 2012 р.н., які проживають разом з ним в місті Києві та навчаються у навчально-виховному комплексі «Міжнародний ліцей МАУП».

Також позивач повідомив, що з жовтня 2012 року по травень 2016 року проживав у Туречині, м. Стамбул. В подальшому наприкінці травня 2016 року нелегально наземним транспортом (автобусом) прямуючи через Болгарію, Молдову та Придністров`я потрапив в Україну.

При цьому, судом встановлено, що позивач в заяві поданій до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що був змушений залишити свою країну з політичних причин, оскільки у жовтні 2012 році в Грузії прийшла нова влада. Політичну партію «Національний рух» М. Саакашвілі, змінила нова політична партія «Грузинська мрія» та з першого дня оголосила про нещадну війну колишнім високопосадовцям та іншим прибічникам політичної партії «Національного руху».

Зокрема, позивач зазначав, що в жовтні 2012 року на території Грузії було заарештовано колишніх міністрів Уряду Саакашвілі, зокрема заарештовано безпосередніх керівників позивача - Міністра Оборони Грузії Бачо Ахалая та керівника Генерального штабу Грузії Георгія Каландадзе. Почалося масове розслідування - багато людей було заарештовано: дехто з них отримав від 10 до 15 років ув`язнення, дехто був вбитий ОСОБА_5 ( керівник полку спецпризначенців МВД Грузії-свідок по справ Ахалая), Леван Пачулія (колишній керівник в`язниці Грузії). Також позивач звертав увагу, що його, як підлеглого та довірену особу ОСОБА_6 та Георгія Каландадзе з 2012 року з метою отримання проти них свідчень представники влади почали переслідування ОСОБА_1 , що і стало підставою залишити територію Грузії.

Позивач зазначає, що не може повернутися додому в Грузію, побоюючись стати жертвою переслідування діючої влади Грузії, ув`язнення та тортур з метою отримання свідчень проти колишнього керівництва.

Тобто, позивач наполягав на тому, що він не може повернутися до Грузії, оскільки має побоюванні зазнати переслідувань з боку діючої влади та бути фізично знищеним кримінальними елементами у зв`язку з його попередньою професійною діяльністю. При цьому, свою втечу з Грузії заявник характеризує як політичне переслідуванні за свої погляди.

У той же час, судом з матеріалів особової справи позивача встановлено, що останній станом на 12.06.2018 року за базою даних Генерального секретаріату Інтерполу громадянин Грузії ОСОБА_4 перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту з подальшою екстрадицією, а з 22.08.2013 року розшукується правоохоронними органами Грузії для відбуття покарання за вчинення злочинів, які передбачені ст. 25-138 § 3 (с) (організація сексуального насилля, включно з іншими сексуальними контактами у неприродній спосіб, використання безпорадного стану жертви, скоєні групою осіб), ст. 25-144-1 §2 (a), (b), (е), (g), (h) (організація тортур, а саме катування у спосіб, який за своїм характером, інтенсивністю або тривалістю тягне сильну фізичну біль, психічні або моральні страждання, мета яких - отримання інформації та зізнань; скоєні чиновником; з використанням службового положення; групою осіб; проти затриманого та найманим злочинцем), ст. 333 § 1 (два випадки) (перевищення чиновником службових повноважень, що спричинило істотне порушення прав фізичної особи, законних інтересів суспільства та держави) КК Грузії.

Таким чином, суд приходить до висновку, що злочини, які інкримінуються позивачу правосуддям Грузії, не містять політичних ознак.

Окрім цього, суд звертає увагу, що громадянин Грузії ОСОБА_4 виїхав з Грузії 05.10.2012 легально, перетнувши кордон з Туреччиною наземним транспортом (автомобілем) через КПП «Сарфі», скориставшись власним закордонним паспортом, що в свою чергу також вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади Грузії на час залишення її території.

Суд також звертає увагу, що до приїзду в Україну позивач з жовтня 2012 року по травень 2016 року перебував на території Туречини, тобто «третіх безпечних країн» і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн, втім такі дії ним вчинено не було.

Частина двадцять друга статті 1 Закону №3671-VI дає визначення терміну «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позивач перебував у третій безпечній країні та мав можливість звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

При цьому, тимчасове припинення з 21.07.2016 року Туреччиною дії Європейської конвенції з прав людини, не свідчить про неможливість позивача до 21.07.2016 року звернутися за таким захистом.

Таким чином, враховуючи інформацію по країні походження позивача, аналізуючи його свідчення та пояснення, інформацію, що знайдена стосовно позивача під час його перебування в країні походження, вбачається, що на доказ того, що Грузії мали місце факти переслідування та утисків позивача у зв`язку із його політичними переконаннями, він надає суперечливі свідчення, позивач спирається на власні припущення.

Отже, на основі всебічного вивчення наданих заявником матеріалів та свідчень, а також матеріалів по країні походження (Грузія), можна зазначити, що позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання.

Жодних доказів та пояснень щодо імовірності переслідувань заявника за будь-якою із конвенційних ознак на території Грузії позивач суду не довів.

Заявник не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності, його твердження носять загальний характер.

За зазначених обставин, небажання заявника повертатись в країну громадянської належності саме по собі не є підставою для прийняття рішення про визнання заявника біженцем.

З огляду на викладене, серед фактів, повідомлених заявником немає підстав для визнання біженцем у відповідності до умов Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Окрім цього, як вбачається з реєстраційного листка особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа № 2018 KV0084 від 24.04.2018р.) та протоколу співбесіди позивача (14.05.2018 р.) він потрапив на територію України наприкінці травня 2016 року нелегально.

В той же час, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області лише у 2018 році, що є порушенням ч. 2 ст. 5 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та також підтверджує відсутність існування обставин, на які він посилався для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову громадянина Грузії ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко