Справа № 640/24673/19
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Завальнюка І.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із зазначеним позовом, у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування позивачу грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016-2019 рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану компенсацію.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу в управлінні оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, де отримував грошове забезпечення. Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України № 195 від 26.04.2019 позивача звільнено за пп. «б» (за станом здоров`я) ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 131 від 29.05.2019 позивач був виключений зі списків особового складу частини та направлений для зарахування на військовий облік до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси. Під час проходження військової служи позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_3 від 13.04.2016. Позивач зазначає, що має право на отримання додаткової щорічної відпустки 14 днів як учасник бойових дій, яку під служби не отримував. Згідно з ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення позивача зі служби йому повинна була бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки. З метою отримання вказаної компенсації позивач 28.10.2019 звернувся до відповідача з проханням про нарахування та виплату компенсації, проте листом від 15.11.2019 за вих. № 1/6605 позивачу було відмовлено в цьому, що зумовило його звернутись за судовим захистом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2019 адміністративну справу № 640/24673/19 передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України.

Ухвалою судді ООАС від 12.02.2020 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 263 КАС України (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 05.03.2020 вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також залучено до участі у справі в якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 .

02.03.2020 до суду від відповідача в/ч НОМЕР_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що військовослужбовці мають право на додаткову відпустку виключно під час дії особливого періоду, пославшись на п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, згідно з якою в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються. Отже, враховуючи дію особливого періоду з 2014 р. по теперішній час, позивач права на додаткову відпустку як учасник бойових дій не мав, а тому така компенсація при звільненні не здійснювалась. При звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадання під час особливого періоду днів додаткових і соціальних відпусток не виплачується. Крім того, послався на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25.07.2019, згідно з яким такі нарахування та виплати компенсаційних сум не могли бути зроблені. Вказав, що військова частина не веде облік додаткових відпусток військовослужбовців і позивач не звертався до командування стосовно проведення відповідних виплат з зазначеної компенсації під час виключення зі списків частини; у відповідача відсутні правові підстав для нарахування та виплати зазначеної компенсації. Крім того, позивача виключено зі списків частини 29.05.2019, у зв`язку із чим ним пропущений шестимісячний строк на звернення до суду із даними вимогами, так як звернення відбулося через вісім місяців.

Відзив на позовну заяву від другого відповідача - військової частини НОМЕР_2 до суду не надійшов.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, остання посада начальник квартирно-експлуатаційної служби тилу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України (по особовому складу) від 26.04.2019 № 195 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пп. «б» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.05.2019 № 131 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу, всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси.

Крім того, судом встановлено, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 13.04.2016.

28.10.2019 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2016 р. по 2019 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.05.2019.

Листом від 15.11.2019 за вих. № 1/6605 позивачу повідомлено, що при звільненні з військової служи ОСОБА_1 грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових соціальних відпусток, а саме як військовослужбовцю учаснику бойових дій, не виплачується відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правий статус військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з яким в особливий період надання інших відпусток припиняється.

Згідно додатку до вказаного листа - довідки військової частини НОМЕР_1 № 09/9276 від 14.11.2019, при звільненні з військової служби грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 рр. в військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 не отримував.

Крім того, судом встановлено, що згідно з рішенням Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 19.12.2019 Військова частина НОМЕР_1 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 .

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), провадження № 11-550заі19.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із даними позовними вимогами, зокрема через те, що позов подано до суду через вісім місяців після звільнення позивача з військової служби, оскільки в означеній зразковій справі № 620/4218/18 Великою Палатою Верховного Суду відхилено твердження щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, так як стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і не пов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Згідно вимог ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, за висновком Європейського суду з прав людини у рішенні від 30 квітня 2013 року по справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) принцип юридичної визначеності означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на зазначене при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію військової частини, а тому суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат, за умови, що спір з безпосередньо цього приводу відсутній.

Частиною 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 83 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (Заява № 42527/98) від 12 липня 2001 року, «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

При цьому, враховуючи принцип справедливості (fairness) та недопущення зловживання повноваженнями (abuse of power) під час прийняття рішень та вчинення діянь публічною адміністрацією, наявність в особи заснованих на обіцянках влади очікувань (джерело яких - владні діяння й рішення) свідчить про взаємодію влади з особою, тому для забезпечення якості влади (управління) необхідно, щоб відповідні очікування були предметом ефективного правового захисту.

Таким чином, грошова компенсація є майном позивача в розумінні п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і позивач має цілком законні сподівання на одержання останньої у відповідних періодах.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому, оскільки згідно з рішенням Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 19.12.2019 військова частина НОМЕР_1 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , на момент вирішення справи судом відповідні повноваження щодо нарахування та виплати позивачу спірної компенсації належить саме військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку із чим, з метою ефективного поновлення порушеного права суд вважає за необхідне зобов`язати вказану частину нарахувати та виплатити позивачеві відповідну компенсацію.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2019 р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 р. по 2019 р.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.