Справа № 200/148/20-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2020-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 р. Справа№200/148/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., секретаря судового засідання - Шташаліс О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги.

Позов мотивований тим, що 28.12.2019 позивача було звільнено із займаної посади головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. З отриманих відомостей про складові заробітної плати за грудень 2019 року, позивачу стало відомо про порушення її прав в частині виплати вихідної допомоги, оскільки остання не виплачувалась взагалі, чим були обмежені її Конституційні права. Відповідно до імперативного порядку виплати вихідної допомоги, такі виплати повинні бути здійсненні не пізніше дня звільнення позивача, а саме 28.12.2019. Своєю бездіяльністю відповідач продемонстрував правовий нігілізм, наслідком якого є грубе порушення прав позивача та недотримання принципів закріплених у статті 19 Конституції України.

Представник відповідача надав до суду відзив, в якому зазначив, що в даній справі підставою для звільнення позивача з займаної посади є ліквідація Головного управління, а саме державний службовець звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу». Отже, вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення лише з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону. У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу, а саме п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону, не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Відповідач діяв в межах чинного законодавства та не порушував права позивача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13.01.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 18.02.2020.

18.02.2020 розгляд справи відкладено на 10.03.2020 для надання додаткових доказів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 закінчено підготовче провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті на 30.03.2020.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25.03.2020 у задоволені клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - відмовлено.

Представники сторін про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2019 № 3882/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 28.12.2019 у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 було надано попередження про наступне звільнення, датоване 23.10.2019, в якому, зокрема зазначено, що на виконання ст. 49-2 Кодексу законів про працю України повідомлено про те, що ОСОБА_1 буде звільнено з займаної посади відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" через 2 місяці з моменту отримання цього повідомлення.

Згідно розрахункового листа за грудень 2019 року, позивачу була виплачена заробітна плата в сумі 32453,98 грн., яка складається з окладу, премії, надбавки за ранг, компенсації за невикористану відпустку, надбавки за інтенсивність праці та особливо важливу роботу, надбавка за вислугу років, індексації.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», в редакції Закону України №263-IX від 31.10.2019 (далі - Закон №889-VIII, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 3 Закону №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) органів дипломатичної служби; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Відповідно до приписів ст. 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Виключний перелік підстав для припинення державної служби визначений частиною 1 статтею 83 Закону України «Про державну службу», а саме: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу (частина 1 статті 87 Закону № 889-VIII).

Згідно частини 4 статті 87 Закону № 889-VIII, в разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Судом встановлено, що позивач була державним службовцем, яка була звільнена з державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку із ліквідацією державного органу.

Підставою звільнення з займаної посади зазначений пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Суд зауважує, що наявність в наказі № 3882/1 від 24.12.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 " посилання на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, як на підставу звільнення позивача, не свідчить про те, що у вирішенні питання виплати вихідної допомоги слід керуватися відповідними статтями Кодексу законів про працю України.

Згідно з приписами ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Отже, особливості звільнення державних службовців встановлені Законом №889-VIII.

Згідно частини 3 статті 5 Закону №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільненням врегульовані Законом №889-VIII.

Отже, у спірних правовідносинах це частина 4 статті 87 Закону №889-VIII, а тому позивач безпідставно посилається на положення статей 44, 46 КЗпП України.

Так, частиною 4 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції що діяла на момент вчинення спірних правовідносин) передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу, а саме за п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону, не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частина 1 ст.77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а ч. 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки відповідач довів правомірність своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я.Мудрого, 39/3) про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 30 березня 2020 року.

Повний текст рішення складено відповідно до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець