Справа № 200/12459/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року справа №200/12459/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року (повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/12459/19-а (суддя в І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулись до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Управління) про визнання протиправними дії щодо припинення виплати страхових платежів, зобов`язання виплатити заборгованість з щомісячних страхових виплат, що виникла за період з вересня 2016 року по травень 2018 року на рахунок позивача, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України», стягнення компенсації за несвоєчасну виплату щомісячних страхових виплат.

З посиланням на порушення Конституції України, Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач протиправно не виплатив заборгованість по соціальним виплатам, як внутрішньо переміщеній особі.

Також в позовній заяві заявлена вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрати за надання правової допомоги в сумі 5462,60 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Визнано протиправною бездіяльність Управління щодо невиплати страхових виплат позивачу за період з вересня 2016 року по травень 2018 року включно.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові виплати за період з вересня 2016 року по травень 2018 року включно.

Зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків страхових виплат з 1 червня 2018 року.

Також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь позивача судові витрати у розмірі 2568,40 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що місцевий суд неповно з`ясував всі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Стосовно виплати заборгованості за минулий період зазначив, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова № 365), суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на даний час не прийнято. Щодо стягнення компенсації за несвоєчасну виплату суми страхових виплат, апелянт наголосив, що згідно п. 6 Порядку проведення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159), своєчасно не отримані з вини громадянина дохід компенсації не підлягає. Позивачем не було вжито заходів для постановки на облік (з 01.09.2016 по 31.05.2018) до органу Фонду на території, підконтрольній органам влади України, тому дохід, у цьому випадку, був не отриманий з вини самого позивача.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Фонду з 15 липня 2014 року, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 5 липня 2004 року, 25 червня 2007 року потерпілому встановлена стійка втрата працездатності 45% та 3 група інвалідності, безстроково, що підтверджується постановою Фонду соціального страхування від 16 липня 2018 року, та не є спірним між сторонами. Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 до вересня 2016 року перебував на обліку в Бахмутському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Бахмутське міське відділення). Постановою відділення ВД ФССНВВП у м. Бахмуті (Артемівську) від 17 серпня 2016 року вирішено припинити ОСОБА_1 виплати щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку згідно протоколу комісії № 7 від 17 серпня 2016 року з 1 вересня 2016 року. При цьому, з Протоколу № 7 від 17 серпня 2016 року не можливо встановити припинення виплат позивачу, оскільки додатки до цього протоколу відповідачем не надано. Разом з тим, 19 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав до Бахмутського міського відділення заяву про зняття з обліку у зв`язку із зміною місця проживання. 14 червня 2018 року позивач звернувся із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі до Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Лиманське міське відділення). Постановою від 16 липня 2018 року № 0528/2365/2365/20 вирішено продовжити потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову суму, виплати провадити з 1 червня 2018 року безстроково.

Таким чином, позивачу не виплачено страхові виплати за період з вересня 2016 року по травень 2018 року включно.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом № 1706-VII.

Статтею 7 Закону № 1706-VII визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом № 1105-XIV, відповідно до ст. 46 якого, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

При цьому слід вказати, що законодавством чітко встановлено, що призначення, виплата, припинення виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням усім без виключення особам, в тому числі й особам, які вимушено перемістилися з тимчасово окупованих територій, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо соціального страхування на рівні з іншими громадянами України.

Припинення страхових виплат можливе лише за умови прийняття органом Фонду соці соціального страхування відповідного рішення та лише з підстав, визначених ст. 46 Закону № 1105-XIV.

З матеріалів справи встановлено, що припинення страхових виплат позивачу здійснено Постановою відділення ВД ФССНВВП у м. Бахмуті (Артемівську) на підставі протоколу комісії № 7 від 17 серпня 2016 року. Проте, слід зазначити, що з Протоколу №7 від 17 серпня 2016 року не можливо встановити припинення виплат позивачу, оскільки додатки до цього протоколу відповідачем не надано, крім того, Закон № 1105-XIV не містить такої підстави для припинення страхових виплат. При цьому, після поновлення страхових виплат за заявою потерпілого страхові виплати за минулий час не виплачені.

Положеннями ст. 47 Закону № 1105-XIV встановлено, що виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням (ч.4 ст.47 Закону № 1105-XI). Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» (ч. 4 ст.47 Закону № 1105-XI).

Як убачається з матеріалів справи, позивачу страхові виплати проводяться безстроково, із заявою про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 звернувся 14 червня 2018 року, тобто у межах трирічного строку, встановленого Законом № 1105-XI, тому позивач має право на одержання виплат за минулий період.

Крім того, слід зазначити, що положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2 ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В цьому випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Стаття 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно статті 3 зазначеного Закону місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 Цивільного Кодексу України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи спірних виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції, до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа „Мюллер проти Австрії").

У рішенні від 8 липня 2004 року Ілашку та інші проти Молдови та Росії ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Стосовно тверджень відповідача щодо правомірності відмови у виплаті страхових виплат за минулий період на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою № 365, суд зазначає, що ця постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт, не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 47 Закону № 1105-XIV, страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них; страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Слід зазначити, що позивач є особою з інвалідністю третьої групи безстроково, тому в цьому випадку відсутні підстави для невиплати раніше призначених щомісячних страхових виплат.

На підставі зазначеного, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що невиплата належної позивачу страхових виплат за період з вересня 2016 року по травень 2018 року включно є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Так, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком № 159, для реалізації згаданого Закону.

Згідно ст. 1 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно абз. 1 п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відповідно до п. 6 цього Порядку своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає.

При цьому, позивач також звертався до відповідача із заявою про припинення виплат у зв`язку із зміною місця проживання у вересні 2016 року.

Судами встановлено, що за період з вересня 2016 року по травень 2018 року позивачу не було погашено заборгованість по страховим виплатам з 1 червня 2018 року, тому вимога про виплату компенсації за несвоєчасну виплату доходу підлягає задоволенню саме з 1 червня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків суду.

Також, як було зазначено апеляційним судом вище рішенням місцевого суду у цій справі стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь позивача судові витрати у розмірі 2568,40 грн.

Такий розмір судових витрат складається з судового збору в сумі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 1800 грн.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з заявленими представником позивача витратами на професійну правничу допомогу, а також судових витрат, які стягнуто судовим рішенням, колегією суддів правова оцінка таким обставинам справи та наявним доказам з цього питання не надається.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 200/12459/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 14 квітня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук