Справа № 280/338/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року 10:42Справа № 280/338/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

представників:

позивача Малиш О.Д.,

відповідача Лиходіт В.А.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника за довіреністю - Малиш Олександра Дмитровича (69067, м. Запоріжжя, а/с 5689) до Управління поліції охорони в Запорізькій області (вул. Водограйна, буд. 3, м. Запоріжжя, 69118) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника за довіреністю - Малиш Олександра Дмитровича до Управління поліції охорони в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги - протиправними;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що у період з 25.06.1996 по 13.12.2018 вона проходила службу в органах внутрішніх справ України. Наказом відповідача від 13.12.2018 № 344о/с позивача було звільнено зі служби в поліції через хворобу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі - Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII). На думку позивача, відповідач, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII), повинен був нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги, однак протиправно не зробив цього. При цьому, позивач виходить із того, що чинне законодавство у відповідній сфері правовідносин не ставить у залежність право на виплату одноразової грошової допомоги виключно від наявності права на пенсійне забезпечення. З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити позов повністю.

Ухвалою від 20.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 13.02.2020.

29.01.2020 судом отримано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки на спірні правовідносини розповсюджується сфера дії Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII, натомість посилання позивача на приписи Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII є помилковими. Також, представник відповідача зазначив, що на момент звільнення зі служби в органах внутрішніх справ позивач не набула право на пенсію і не була особою з інвалідністю, а тому право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон України від 09.04.1992 № 2262-XII) у позивача відсутнє. Поряд із цим, як стверджує представник відповідача, позивач підпадає під дію ст. 9-1 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII, відповідно до якої особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. З огляду на викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

13.02.2020 Запорізький окружний адміністративний суд оголосив перерву у судовому засіданні до 11.03.2020.

19.02.2020 судом отримано відповідь на відзив, у якій представник позивача аналізує зміст ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII та абзаци 1-3 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі - постанова КМУ від 17.07.1992 № 393). У підсумку представник позивача доходить висновку, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби через хворобу, за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командування має одноразовий характер. Право на її одержання пов`язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав. Тому, на переконання представника позивача, не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.

У судовому засіданні 11.03.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 11.03.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши інші наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступні обставини.

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу - орган державної влади 07.11.2015.

У період з 25.06.1996 по 13.12.2018 позивач проходила службу в органах внутрішніх справ та поліції України (а.с.12).

13.12.2018 відповідач видав Наказ № 344 о/с «По особовому складу», яким звільнив позивача зі служби в поліції через хворобу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII (а.с.13). Відповідно до Наказу від 13.12.2018 № 344 о/с «По особовому складу» вислуга позивача на день звільнення в календарному обчисленні складала 22 роки 5 місяців 18 днів, у пільговому значенні - 25 років 1 місяць 16 днів. При цьому, визначено не відпрацьованими 4 доби чергової відпустки за 2018 рік (а.с.13).

Підставою для видання Наказу від 13.12.2018 № 344 о/с «По особовому складу» став рапорт позивача від 13.12.2018, подання Вознесенівського МВ УПО від 13.12.2018 та свідоцтво про хворобу ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від 26.12.2017 № 449/с (а.с.13).

Зокрема, як вбачається із зазначеного Свідоцтва про хворобу від 26.12.2017 № 449/с, внаслідок наявних захворювань позивач на основі 69б, 70г, 71в, 23в, 41г, 11б, 55в, 43б, 11б, 62в, 64б, 60г графи визнана непридатною до служби в поліції (а.с.14-16).

27.11.2019 позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій, посилаючись на положення Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII, постанови КМУ від 17.07.1992 № 393, Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, просила надати наступну інформацію:

- в якому розмірі та з урахуванням яких складових грошового забезпечення нараховано позивачу грошову допомогу при звільненні;

- в який період буде проведено виплату такої грошової допомоги;

- чи вирішувалось питання щодо виплати щомісячної грошової допомоги, передбаченої п. 11 постанови КМУ від 17.07.1992 № 393;

- в якому порядку та в який період буде проведено інші остаточні виплати, пов`язані із звільненням з органів внутрішніх справ (компенсація за відпустку, форменний одяг тощо)? (а.с.17-18).

Листом від 02.12.2019 № 4-8/43/27/01-2019 «Про надання відповіді» відповідач поінформував позивача, що обов`язковим елементом для виплати грошової допомоги згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII є наявність права на пенсію. У даному випадку відповідач виходить із того, що позивач не є інвалідом чи особою, що претендує на пенсію по втраті годувальника, натомість підпадає під сферу регулювання статей Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII, які визначають право на пенсію за вислугу років. Відповідно до вказаного нормативно-правового акту поліцейські, що мають меншу за визначену у ст. 12 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII вислугу років, не мають права на пенсію як за вислугу років, так і пенсію як інваліду або особі, що претендує на пенсію по втраті годувальника. Як наслідок, відповідач резюмував, що позивач не підпадає під дію ч. 1 ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII (а.с.19-20).

Крім того, надаючи інформацію на заяву позивача від 27.11.2019, відповідач у листі від 02.12.2019 № 4-8/43/27/01-2019 «Про надання відповіді» зазначив, що п. 10 постанови КМУ від 17.07.1992 № 393, на який посилається позивач, не підлягає застосуванню, оскільки положення Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII у відповідній частині мають вищу юридичну силу. У свою чергу, на виконання ст. 9-1 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII відповідач виплатить позивачу щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, але після надання позивачем документів, які засвідчують, що позивач протягом року з моменту звільнення не була зареєстрована в установленому порядку в державній службі зайнятості та не була знову прийнята (призвана) на службу або поновлена на службі (посаді) (а.с.22).

В якості додатків до листа від 02.12.2019 № 4-8/43/27/01-2019 «Про надання відповіді» позивач надав розрахункові листи щодо позивача за листопад-грудень 2018 року.

Зокрема, як вбачається з розрахункового листа за листопад 2018 року, позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 10203,51 грн., фактично сплачено 8290,86 грн. (а.с.24). Згідно з розрахунковим листом за грудень 2018 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 5665,04 грн., фактично сплачено 4640,86 грн. (а.с.25).

Оцінюючи наявність у відповідача обов`язку з нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги, суд виходить із такого.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Щодо посилання позивача на приписи Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII суд зазначає, що ст. 3 цього Закону визначена сфера його застосування і позивач не входить до переліку військовослужбовців, визначених у ч. 1 ст. 3 цього Закону, а відтак на позивача не поширюються дія цього нормативно-правового акту.

Щодо застосування до спірних правовідносин вимог Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII суд зазначає наступне.

Закон України від 09.04.1992 № 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзацах 1-3 п. 10 постанови КМУ від 17.07.1992 № 393, згідно з якими військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що законодавець у ч. 1 ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII фактично визначив дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам:

- які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я;

- які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідний правозастосовний підхід продемонстрований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 по справі № 804/1782/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та поліції України у період з 25.06.1996 по 13.12.2018 (а.с.12). Наказом відповідача від 13.12.2018 № 344 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено зі служби в поліції через хворобу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII (а.с.13). Анамнез, діагноз та висновок щодо непридатності позивача до служби в поліції містяться у свідоцтві про хворобу ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від 26.12.2017 № 449/с (а.с.14-16).

27.11.2019 позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій просила повідомити про розмір та складові нарахованого позивачу грошову допомогу при звільненні, період проведення такої грошової допомоги, можливість виплати щомісячної грошової допомоги, передбаченої п. 11 постанови КМУ від 17.07.1992 № 393, порядок та строки проведення інших остаточних виплат, пов`язаних із звільненням з органів внутрішніх справ (компенсація за відпустку, форменний одяг тощо) (а.с.17-18). За результатами розгляду поданої позивачем заяви відповідач направив лист від 02.12.2019 № 4-8/43/27/01-2019 «Про надання відповіді» та зазначив, що позивач не є інвалідом чи особою, що претендує на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку спірні правовідносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII. Крім того, п. 10 постанови КМУ від 17.07.1992 № 393, на який посилається позивач, на думку відповідача, також не підлягає застосуванню (а.с.22).

В якості додатків до листа від 02.12.2019 № 4-8/43/27/01-2019 «Про надання відповіді» позивач надав розрахункові листи щодо позивача за листопад-грудень 2018 року. Так, у листопаді 2018 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 10 203,51 грн., фактично сплачено 8 290,86 грн. (а.с.24). За грудень 2018 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 5 665,04 грн., фактично сплачено 4 640,86 грн. (а.с.25).

У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що, як зазначив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 по справі № 804/1782/16, правом на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до положень Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII наділені, зокрема особи, які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я.

При цьому, логіко-семантичний аналіз наведеного речення свідчить про те, що обов`язковою умовою для виплати такої одноразової грошової допомоги є сукупна, а не альтернативна наявність у особи двох чинників, а саме:

1) наявність у особи права на пенсію за Законом України від 09.04.1992 № 2262-XII;

2) особа мала бути звільнена зі служби за станом здоров`я.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про хворобу ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від 26.12.2017 № 449/с (а.с.14-16), позивач дійсно була звільнена зі служби в органах поліції за станом здоров`я. При цьому, право на пенсію за Законом України від 09.04.1992 № 2262-XII у неї було відсутнє як таке. Належних та достатніх доказів зворотнього позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає, що відповідач правомірно не нарахував та не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги, а також зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії є необґрунтованими, а відтак, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, не доведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. У свою чергу, суд вважає, що відповідач обґрунтував правомірність власної позиції щодо відсутності у позивача права на отримання за Законом України від 09.04.1992 № 2262-XII одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з органів поліції в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік календарної вислуги.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки даний позов не підлягає задоволенню, підстави для стягнення на користь позивача сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів відсутні.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника за довіреністю - Малиш Олександра Дмитровича (69067, м. Запоріжжя, а/с 5689) до Управління поліції охорони в Запорізькій області (вул. Водограйна, буд. 3, м. Запоріжжя, 69118) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення складено в повному обсязі 09.04.2020.

Суддя Р.В. Кисіль