Справа № 580/155/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/155/20 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 квітня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Первомайський кар`єр "Граніт" на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Первомайський кар`єр "Граніт" до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Постоєнка Михайла Васильовича, прийняті у формі: постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.07.2017 ВП №54308866 з примусового виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 №823/192/17; постанови від 15.07.2019 про стягнення виконавчого збору; постанови від 15.07.2019 про закінчення виконавчого провадження №54308866.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року позов залишено без руху. Суд вказав, що в позовній заяві не вказано ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника позивача, його місце проживання; поштовий індекс; реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; до позовної заяви не додано докази сплати судового збору; позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду.

Позивачем 07.02.2020 подано до суду заяву, у якій він просив здійснювати розгляд справи за вимогами про визнання протиправним та скасування рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Постоєнка Михайла Васильовича, прийнятого у формі постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.07.2017 ВП №54308866 з примусового виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 №823/192/17.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року позов повернуто.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції вказав про те, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду не є поважними.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити на продовження розгляду, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для повернення позову були відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 99, частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

Аналогічні положення закріплені у чинній редакції частини першою статті 122 та частин першої-другої статті 287 КАС

Отже, для звернення до суду із позовом у даному спорі, законом встановлений спеціальний, десятиденний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, повязані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивач посилається на те, що оскаржуваного рішення відповідача з 2017 року ним не отримувалося, а про його існування він дізнався лише після ознайомлення представника 16.12.2020 із матеріалами виконавчого провадження.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що позивач мав можливість (ймовірно знав) дізнатися інформацію щодо відкриття виконавчого провадження у 2018 році, розцінивши доводи позивача як штучне створення ним ситуації дотримання строку звернення до суду.

У світлі викладеного, колегія суддів наголошує на тому, що стверджуючи про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду та відсутність поважних причин його пропуску, суд першої інстанції, однак, не встановив коли саме позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваною постановою. Не встановлювалося судом ні дати отримання позивачем оскаржуваної постанови, ні обставин його обізнаності про наявність виконавчого провадження взагалі.

Суд першої інстанції обмежився лише абстрактним посиланням на свої міркування про штучне створення позивачем ситуації дотримання строку звернення до суду. Проте, такого висновку суд дійшов не ґрунтуючись на жодних фактах чи встановлених у ході розгляду спірного питання обставинах.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що судове рішення, яке стосується прав та інтересів учасників справи не може ґрунтуватися на непідтверджених фактах та/або лише на припущеннях суду, який в силу частини четвертої статті 9 КАС має вживати визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Враховуючи посилання позивача на поважні за своєю суттю обставини того, що оскаржуваного рішення відповідача з 2017 року ним не отримувалося, а про його існування він дізнався лише після ознайомлення представника 16.12.2020 із матеріалами виконавчого провадження, то за відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили про протилежне, у суду не було підстав для застосування частини другої статті 123 КАС (пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС) та повернення позовної заяви.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду наразі є передчасним, оскільки судом першої інстанції не було достовірно встановлено обставин коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про існування оскаржуваної постанови, або про існування виконавчого провадження взагалі.

До того ж, суд першої інстанції помилково послався на пункт 1 частини четвертої статті 169 КАС, оскільки позивачем на усунення недоліків апеляційної скарги було подано відповідну квитанцію про сплату судового збору та вказано реквізити представника, яким підписано позовну заяву. На неналежність усунення цих недоліків суд в оскаржуваній ухвалі не вказав.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв передчасне рішення про повернення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

За змістом частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Первомайський кар`єр "Граніт" задовольнити.

Скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов