Справа № 640/2513/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2513/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
Суддя-доповідач Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просила визнати протиправними та скасувати рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 23.10.2018 року № та № .

Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваних рішень, оскільки Позивачем в межах граничного терміну перераховано грошові кошти на оплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, однак на неправильний рахунок, що в подальшому було самостійно виявлено та усунуто організацією, а кошти спрямовані за належністю. Крім того, Позивач зазначив, що ним своєчасно направлялись платіжні доручення до банку, однак з вини останнього не були виконані.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 23.10.2018 року № та № .

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у м. Києві посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Головне управління ДФС у м. Києві зазначає, що за період з 22.10.2013 року 24.12.2013 року, 22.09.2015 року-26.04.2016 року, 22.03.2016 року 29.06.2017 року сплата єдиного соціального внеску на відповідний рахунок не була здійснена в термін, визначений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в ІКП виникла недоїмка, на підставі якої було винесено рішення від 23.10.2018 року № та № про застосування штрафних санкцій та нарахуванні пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. У зв`язку з тим, що Військовою частиною НОМЕР_1 належним чином не виконувались норми ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме єдиний внесок, нарахований на суми грошового забезпечення військовослужбовців по коду класифікації доходів бюджету 71020000 за вересень, листопад 2013 року, серпень 2015 року, січень березень 2016 року та який нарахований роботодавцем на суму заробітної плати, винагороди за договором цивільно-правового характеру, допомоги по тимчасовій непрацездатності найманим працівникам по коду класифікації доходів бюджету 71010000 за лютий-травень, вересень-грудень 2016 року, січень-травень 2017 року на відповідний рахунок органу доходів і зборів сплачено з порушенням законодавчо встановленого строку.

Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач звертає увагу на те, що ним подано відповідні документи на перерахування єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців, на рахунки органу доходів і зборів були подані вчасно, подальший контроль по зарахуванню коштів не входить до компетенції Військової частини НОМЕР_1 . Крім того, платник податків, який ініціював банківський переказ коштів за сплати податку, звільняється від відповідальності як за несвоєчасне зарахування банком сплачених коштів до бюджету, так і за не зарахування цих сплачених коштів до бюджету.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення від 23.10.2018 року № на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до позивача застосовано штраф у розмірі 28 717,82 грн. та пеню у розмірі 1 108,93 грн., всього на суму 29 826,72 грн. за період з 22.03.2016 року по 29.06.017 року.

Відповідно до рішення від 23.10.2018 року № на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до позивача застосовано штраф у розмірі 31 121,67 грн. за період з 22.10.2013 року по 24.12.2013 року та 45 632,93 грн. за період з 22.09.2015 року по 26.04.2016 року та пеню у розмірі 2 189,70 грн., всього на суму 78 944,30 грн.

Не погоджуючись із винесеними рішеннями, Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції у виходив того, що Позивачем виконано свій обов`язок щодо перерахування коштів по єдиному внеску на рахунок Відповідача, зворотного в процесі розгляду адміністративної справи, контролюючим органом не доведено, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність застосування штрафних санкцій та пені до Позивача за період з 22.10.2013 року по 24.12.2013 року. Також, здійснення помилки під час перерахування суми єдиного внеску до державного бюджету в строк, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафних санкцій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підпунктом 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Статтею 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок не входить до системи оподаткування. Кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій відповідно до цього Закону, не можуть зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів та використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з частиною п`ятою статті 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується у іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома статті 9 Закону № 2464-VI)

Частина восьма статті 9 Закону № 2464-VI встановлює, що єдиний внесок сплачується за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті першому частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Відповідно до пункту 1 частини десятої статті 9 № 2464-VI у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів днем сплати єдиного внеску вважається день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом.

Згідно з підпунктом 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач у період з 22.10.2013 року по 24.12.2013 року здійснював перерахування єдиного внеску, згідно платіжних доручень від 18.10.2013 року №№ 614-616, 630 та від 10.12.2013 року № 707-708.

Контролюючим органом встановлено, що 21.10.2013 року за Позивачем обліковувалась заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців у сумі 154 509,24 грн., яка була погашена 22.10.2013 року.

Суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що платіжним дорученням від 18.10.2013 року № 630 підтверджується своєчасна сплата єдиного внеску за жовтень 2013 року на суму 306 132,00 грн.; 20.12.2013 року по заборгованості зі сплати єдиного внеску, яка була погашена 24.12.2013 року.

Проте, згідно платіжного доручення від 10.10.2013 року № 708 підтверджується своєчасна сплата єдиного внеску за грудень 2013 року на суму 28 808,08 грн.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, а також відповідальність суб`єктів переказу, загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III (далі - Закон № 2346-III).

Відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закону № 2346-III, переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою

Пунктом 1.30 статті 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону № 2346-ІІІ банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Положенням пункту 22.4 статті 22 Закону № 2346-ІІІ передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Проведення самого переказу грошей в силу положень пункту 1.29 статті 1 Закону № 2346-III є обов`язковою функцією, яку має виконувати платіжна система. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 Закону № 2346-ІІІ, якою, зокрема, передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Згідно нормам абзацу 2 пункту 32.2 статті 32 Закону № 2346-ІІІ у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

Так, вимоги Закону № 2346-III щодо відповідальності Банку при здійсненні переказу узгоджуються з положеннями пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України, згідно з яким за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом № 2346-III з вини банку, такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов`язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання пов`язано з моментом подання ним до банку платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань та прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів з вини банку платник податків не несе відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2018 року № 823/1985/17, від 22 травня 2018 року № 804/505/16, від 20 лютого 2018 року № 816/59/17, від 03 квітня 2018 року № 809/3851/15, від 03 травня 2018 року № 826/11432/17.

Також, в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі № 804/505/16, зазначено, що, за наявності у платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов`язок зі сплати відповідної суми податкового зобов`язання слід визнати виконаним.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується, що Позивачем виконано свій обов`язок щодо перерахування коштів по єдиному внеску на рахунок відповідача, зворотного в процесі розгляду адміністративної справи, контролюючим органом не доведено, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність застосування штрафних санкцій та пені до позивача за період з 22.10.2013 року по 24.12.2013 року, з чим і погоджується колегія суддів.

Щодо порушення Позивачем граничного строку перерахування єдиного внеску в період з 22.09.2015 року по 26.04.2016 року та з 22.03.2016 року по 29.06.017 року, то суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на наступне.

Як зазначав Позивач та не спростовано Відповідачем, військовою посадовою особою фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з технічною помилкою, у вересні 2015 року перерахування єдиного внеску нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців здійснено на рахунок, що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення батьків-вихователів та помилкового перераховано єдиний внесок нарахований з лікарняних військовослужбовців на рахунок що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення батьків-вихователів, що призвело до збільшення недоїмки, на яку відповідачем нараховано штрафні санкції.

У січні 2016 року перерахування єдиного внеску на заробітну плату працівників було здійснено на рахунок, що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців, що підтверджується копією платіжного доручення від 27.01.2016 року № 34.

Крім того, у вересні 2016 року Позивачем помилково перераховано нарахування єдиного внеску на допомогу по вагітності і пологам військовослужбовця на рахунок, що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців, що підтверджується копією платіжного доручення від 22.09.2016 року № 582.

Також, у зв`язку з технічною помилкою, у квітні 2017 року Позивачем сплачено єдиний внесок із заробітної плати працівників вільного найму на рахунок, що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців, що підтверджується копіями платіжних доручень від 26.04.2017 року №№ 260 та 261 та у травні 2017 року аналогічно помилково проведено перерахунок єдиного внеску на рахунок, що передбачений для сплати єдиного внеску, нарахованого на суми грошового забезпечення військовослужбовців, що підтверджується копіями платіжних доручень від 26.04.2017 року № 260 та від 29.05.2017 року № 39.

Тобто, Позивачем помилково, з технічних причин перераховано єдиний внесок на інші рахунки, що призвело до виникнення недоїмки на нарахування штрафних санкцій та пені.

При цьому, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).

Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Аналіз норм Бюджетного кодексу України дає суду підстави дійти висновку, що усі податкові надходження, справляння яких передбачено законодавством України, є доходами державного бюджету, які визнаються зарахованими до бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Разом з тим, поняття «єдиний казначейський рахунок» закріплене в Положенні про єдиний казначейський рахунок, затвердженому наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 року № 122 (у редакції наказу Державного казначейства України від 30.11.2010 року № 449) та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 року за № 594/6882, та визначається як консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

Пунктом 2.1 вказаного Положення встановлено, що ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

Зі змісту таких пунктів названого Положення слідує, що всі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), в будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок, а зарахування коштів на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що здійснення помилки під час перерахування суми єдиного внеску до державного бюджету в строк, Законом № 2464-VI, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафних санкцій.

Отже, враховуючи те, що Позивачем фактично здійснено необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого обов`язку, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що помилкове зазначення рахунку на який такий внесок сплачується не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений строк, а відтак і для застосування штрафних (фінансових) санкцій, з чим погоджується колегія суддів.

З огляду на те, що помилкове перерахування Позивачем коштів на інший рахунок не вплинуло на виконання обов`язку платника перед Державним бюджетом України зі сплати єдиного внеску та ним самостійно нараховано зобов`язання за зазначеним платежем, тому застосування до Позивача штрафу є неправомірним.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДФС у м. Києві викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко