Справа № 300/235/20
Суддя: Грицюк П.П.
Дата ухвалення: 2020-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" квітня 2020 р. справа № 300/235/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Грицюка П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) (далі відповідач), в якому просив:
- бездіяльність військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) щодо невиплати йому середнього заробітку з проведенням його індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені визнати протиправною;
- бездіяльність військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) щодо невиплати йому грошової компенсації втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати визнати протиправною;
- стягнути з військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) його середній заробіток з урахуванням сум його індексації за весь час затримки розрахунку при звільнені по день пред`явлення позову у розмірі 886605,91 грн.;
- стягнути з військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) його середній заробіток з урахуванням сум його індексації за час затримки розрахунку при звільнені з дня, наступного за днем пред`явлення позову по день постановлення рішення з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 746,93 грн.;
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.11.2016 наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) від 04.11.2016 № 318 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини. Однак, всупереч вимогам частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, при проведенні з ним мною усіх необхідних розрахунків, командуванням військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік (14 днів). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі № 300/1655/19 позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів; зобов`язано Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів. Вказане рішення 21.11.2019 набрало законної сили. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, а також у відповідності до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, зобов`язаний виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, вказує, що у відповідності до приписів частини п`ятої статті 95 Кодексу законів про працю України, статті 33 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, усі належні йому від відповідача суми (грошові доходи) під час їх нарахування підлягають індексації. Разом з тим, зазначає, що у відповідності до приписів статті 34 Закону України «Про оплату праці», статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відтак, враховуючи порушення відповідачем строків виплати належних ОСОБА_1 доходів, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому проіндексований середній заробіток за весь час затримки та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. На звернення позивача щодо виплати йому вказаних виплат відповідач відповіді не надав, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 дану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. У встановлений строк позивач усунув недоліки, тому 14.02.2020 ухвалою суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 23-26, 30-31).
18.03.2020 ухвалою суду в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи №300/235/20 за правилами загального позовного провадження відмовлено (а.с. 92-93).
Ухвалою від 18.03.2020 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 16.03.2020 про призначення судово-економічної експертизи відмовлено (а.с. 89-91).
24.03.2020 ухвалою суду клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів від 20.03.2020 задоволено. Витребувано у Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ): - розрахунки індексації та компенсацій; - докази, що підтверджують виплату ОСОБА_1 одноразових видів грошового забезпечення за останні два місяці служби (наказ про виплату, грошовий атестат, розрахункову книжку, меморіальний ордер, роздавальну відомість) (а.с. 98-99).
Відповідач направив на адресу суду 06.03.2020 відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 40-46). В обгрунтування відзиву вказав, що військова частина НОМЕР_2 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України при цьому, Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалась взагалі. Позивач вважає, що на військовослужбовців дія Кодексу законів про працю України не поширюється, тому, застосування норм Кодексу законів про працю України при прийнятті рішення є неможливим, а вимога про виплату середньомісячного заробітку задоволенню не підлягає.
16.03.2020 відповідачем подано доповнення до відзиву, в яких відповідач вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у пункті 2 якої зазначається, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). На його думку, позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку, відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпПУ безпідставні. Крім того, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. Тобто, про компенсацію, виплату середнього заробітку особі може йти мова лише у разі незаконного звільнення такої особи з роботи (військової служ и) та поновлення такої особи на роботі (службі) - вимушеного прогулу (а.с. 70-75).
ОСОБА_1 16.03.2020 подано відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з наведеними у відзиві запереченнями та поясненнями. Вказав, що у відповідності до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Щодо непоширення положень Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, заначив, що Верховний Суд неодноразово зауважував, що непоширення норм законів про працю України на військовослужбовців та прирівняних до них осіб стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні на думку позивача не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. (а.с. 77-79).
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, судом встановлено таке.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 за № 191 від 17.08.2015 ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по строковій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.10.2016 за № 257 за пунктом є частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період) відповідно до Указу Президента України від 26.09.2016 за № 411/2016, виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення, в тому числі з грошового забезпечення з 04.11.2016 і направлено для зарахування на військовий облік до Черкаського МВК Черкаської області (а.с. 10-11).
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 25.10.2016 (а.с. 18).
21.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій зазначив, що Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №300/1655/19 позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів; зобов`язано Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів. Просив Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати, з проведенням індексації грошових доходів та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки; нарахувати, з проведенням індексації грошових доходів та виплатити компенсацію втрати частини доходу від порушення встановлених термінів виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки; нарахувати, з проведенням індексації грошових доходів та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку у загальному розмірі 838529,94 (а.с. 13-14).
На час подання позову та розгляду адміністративної справи відповідачем не надано відповідь на вказану заяву.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати спірних грошових коштів, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Статтею 4 Закону України Про відпустки № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року(зі змінами та доповненнями) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, виходячи із норм Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Статтею 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (зі змінами та доповненнями) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.
Згідно з п. 19 ст. 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Отже, надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії особливого періоду. Водночас визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 Про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, припиняється.
Відповідно до ч. 8 ст. 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Відтак підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Так, відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі № 1655/19 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік за 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 21.11.2019 рішення набрало законної сили (а.с. 104-108).

Суд констатує, що при розгляді даної справи ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки ч. 2 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день пред`явлення позову та за час затримки розрахунку при звільнені з дня, наступного за днем пред`явлення позову по день постановлення рішення, виплати належної грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік (14 календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік.

Частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

В зв`язку із вищенаведеним суд дійшов висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18 та від 28.01.2020 у справі №822/2663/15 яка, в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

При цьому, суд констатує, що у позовних вимогах в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік (14 календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.11.2016, позивачу відмовлено, а тому, відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та грошову компенсацію втрати частини доходів від порушення встановлених термінів їх виплати, також не підлягають задоволенню, як похідні.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Частинами першою та другою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини (серед інших справа "Yvonne van Duyn v. Home Office" (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ), АДРЕСА_3 ;

Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_2 ) (), вул. Моцарта, 33, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78203.

Суддя /підпис/ Грицюк П.П.