Справа № 520/900/2020
Суддя: Севастьяненко К.О.
Дата ухвалення: 2020-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2020 р. № 520/900/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Севастьяненко К.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати бездіяльність ліквідаційної комісії ДЗЕ НП України протиправною по ненаданню вихідної допомоги при звільненні, у розмірі не менше 13886 грн. 95 коп. та ненаданню компенсації за несвоєчасний розрахунок, у розмірі 27773 грн. 09 коп.;

- зобов`язати ліквідаційну комісію ДЗЕ НП України вчинити певні дії, а саме надати ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 13886 грн. 95 коп. та здійснити компенсацію у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної сили;

- зобов`язати ліквідаційну комісії ДЗЕ НП України вчинити певні дії, а саме надати ОСОБА_1 довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення;

- судові витрати покласти на ліквідаційну комісію ДЗЕ НП України та судовий збір у розмірі 840 грн., 80 коп.;

- зобов`язати НПУ здійснити контроль за виконанням судового рішення;

- відповідно до статті 382 КАС здійснити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ йому протиправно не надано вихідну допомогу при звільненні, довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення у відповідності до законодавства України.

Ухвалою від 10.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. На обґрунтування заперечень зазначив, що на заяву позивача від 03.01.2020 про виплату грошової допомоги йому було роз`яснено про те, що в нього недостатньо вислуги років для виплати допомоги передбаченої пунктом 10 Постанови 393, однак повідомлено, що він має право на отримання грошової допомоги, як особа, що звільнена зі служби у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до пункту 11 цієї Постанови. Позивачу надано зразок заяви для звернення та зазначено про необхідність звернутись до керівника з заявою у відповідній формі.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтримав свою правову позицію та просив задовольнити позов.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 № 395 о/с По особовому складу старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній сфері, управління захисту економіки в Луганській області, з 02.12.2019 звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію.

03.01.2020 позивач звернувся до ДЗЕ НПУ із заявою щодо надання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпПУ та довідки про роботу і заробітну плату відповідно до статті 49 КЗпПУ.

Департаментом захисту економіки Національної поліції України надано відповідь від 15.01.2020 № Д-2 в якій зазначено, що у позивача відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським,співробітникам Служби судової охорони та членам їх сімей недостатньо вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги. При цьому позивачу надано довідку про заробітну плату за грудень 2019 та зразок заяви на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 11 зазначеної постанови.

Позивач вважає, що невиплата грошової допомоги порушує його права та законні інтереси у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України Про національну поліцію від 02.07.2015 № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною 1 статті 77 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється зокрема: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Правове регулювання служби в поліції регламентується статтею 60 Закону № 580-VIII, згідно якої проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.102 Закону України Про Національну поліцію пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII (надалі - Закон № 2262-XII).

Статтею 9-1 цього Закону передбачено, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (далі - Порядок № 393).

Пунктом 11 Порядку № 393 визначено, що особам, звільненим зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням.

Річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх зі служби. Допомога виплачується з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні.

Виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управлінням державної охорони, Службою судової охорони через уповноважені ними органи.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799.

Відповідно до пункту 23 Порядку 260, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності ліквідаційної комісії ДЗЕ НП України протиправною по ненаданню вихідної допомоги при звільненні та зобов`язання надати вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 13886 грн 95 коп, суд зазначає наступне.

Так, відповідачем при розгляді заяви від 03.01.2020 було зазначено про наявність права у позивача на призначення щомісячної грошової допомоги, проте не прийнято відповідного рішення у зв`язку з тим, що позивач не звертався до керівника з відповідною заявою встановленої форми.

Суд не погоджується з таким висновком відповідача, оскільки ані постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992, ані Порядком № 260 від 06.04.2016 не передбачено обов`язку та не визначено форми заяви (звернення) особи, що має право на грошову допомогу.

Як вбачається із змісту заяв від 03.01.2020 на ім`я голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України та голови Національної поліції України, позивач звернувся за призначенням саме грошової допомоги передбаченої статтею 9-1 Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII та пунктом 11 Порядку № 393, проте відповідачем протиправно не прийнято рішення про призначення грошової допомоги, на виплату якої останній має право.

Відповідно до ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_2 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_2 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин суд у даній справі, виконуючи завдання адміністративного судочинства в порядку ст.2 КАС України, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача, як суб`єкта владних повноважень, поза межами перевірки за названими критеріями згідно вищезазначеної статті, тобто суд не повноважний здійснювати втручання у дії відповідача по зобов`язанню надати вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 13886 грн 95 коп.

Суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем.

Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).

Згідно з вимогами ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 призначити щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням передбачену пунктом 11 Порядоку № 393 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992.

Отже суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про визнання бездіяльності по ненаданню компенсації за несвоєчасний розрахунок протиправної та зобов`язання здійснити компенсацію у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної сили слід зазначити наступне.

Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Національній поліції України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується, що на день звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок.

Також суд зазначає, що оскільки допомога на яку позивач має право, обчислюється з дня звільнення зі служби та допомога виплачується протягом року з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні то вимога про нарахування та виплату компенсації за несвоєчасний розрахунок у розмірі середнього місячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням середньої заробітної плати, яка складає 462 грн. 89 коп. з 02.12.2019 по дату набрання рішенням суду законної є необґрунтованою, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 зі служби у відповідача був відсутній обов`язок нарахувати та виплатити допомогу передбачену пунктом 11 Порядку № 393, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про зобов`язання ліквідаційної комісії ДЗЕ НП України вчинити певні дії, а саме надати ОСОБА_1 довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення.

Частина друга статті 34 Конституції України закріплює право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб.

Крім того, стаття 32 Конституції України передбачає право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Ні Законом України Про Національну поліцію, ні постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції, ні Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, не врегульоване питання про надання інформації про нараховане грошове забезпечення поліцейських.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки спеціальним законодавством, що регламентує порядок проходження служби в Національній поліції України, грошове забезпечення поліцейських, порядок та умови виплати такого грошового забезпечення, не врегульовано питання надання довідок (інформації) про грошове забезпечення поліцейських (працюючих чи звільнених), то в такому випадку слід звернутися до трудового законодавства.

Так статтею 49 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Зазначена норма встановлює не право, а обов`язок власника (уповноваженого ним органу) надавати інформацію працівникові на його вимогу про розміри заробітної плати.

Оскільки позовна вимога стосується порушення права позивача на інформацію щодо себе, зокрема, на отримання довідки про нараховані суми грошового забезпечення за період служби, то встановлюючи будь-які обмеження у реалізації зазначеного права відповідач діє не на підставі закону, що вже є протиправним.

В своєму зверненні від 03 січня 2020 року позивач просив надати довідку про заробітну плату (грошове забезпечення), проте відповідачем разом з листом від 15.01.2020 № Д-2 надано лише розрахунковий лист за грудень 2019.

Отже, відповідач був зобов`язаний надати ОСОБА_1 на його звернення довідку про заробітну плату (грошове забезпечення), однак, станом на день розгляду справи відповідач не надав доказів, що така довідка була надана позивачу саме на його звернення від 03.01.2020.

Також судом встановлено, що разом з відзивом на адміністративний позов, відповідач надав довідку про заробітну плату (грошове забезпечення), проте суд зазначає, що надання до суду відповідної довідки не є належним виконанням суб`єктом владних повноважень свого обов`язку надавати інформацію працівникові на його вимогу про розміри заробітної плати. Таким чином, має місце бездіяльність відповідача.

Оскільки суд встановив, що право позивача на отримання довідки є порушеним, то позов в цій частині належить задовольнити, визнавши бездіяльність відповідача щодо ненадання довідки за його зверненням протиправною.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З урахуванням наведених положень ефективним способом захисту порушених прав позивача від порушень з боку відповідача як суб`єкта владних повноважень буде зобов`язання відповідача видати довідку про роботу та про заробітну плату (грошове забезпечення) за встановленою формою.

Стосовно позовної вимог про встановлення судового контролю, суд зазначає, що відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми це прерогатива суду.

Як встановлено ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже суд приходить до висновку, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 257-258, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність ліквідаційної комісії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України протиправною щодо непризначення щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням передбаченої пунктом 11 Порядоку № 393 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992.

Зобов`язати ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням передбачену пунктом 11 Порядоку № 393 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992.

Зобов`язати ліквідаційну комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) довідку про роботу та довідку про грошове забезпечення.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 квітня 2020 року.

Суддя Севастьяненко К.О.